Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMMER SNART!
I dag er debuten til YGs nyeste jentegruppe på sju år.
Vi presenterer BLACKPINK!
TRE ÅR SENERE
Gi en varm applaus for BLACKPINK!
Hei, vi er BLACKPINK.
Våre neste gjester er tidenes største kvinnelige koreanske gruppe.
…svært populær K-popgruppe…
K-popsensasjonene, BLACKPINK!
BLACKPINK har blitt tidenes største K-pop-jentegruppe.
De var den første K-pop-jentegruppa til å opptre på Coachella.
For første gang på amerikansk TV,
her er BLACKPINK.
-BLACKPINK! -BLACKPINK!
Gratulerer, BLACKPINK.
Gratulerer, BLACKPINK!
KARAOKE
TIDLIG I 2020
Jeg er så sulten.
-Er du? -Ja.
-Spiste jeg noe i dag? -Nei.
Det er en dessert. Det er som en croissant med injeolmi.
Liker dere ikke injeolmi?
Det er kjempegodt.
Sier thai-jenta i bilen.
Hver gang et nytt album kommer, gleder vi oss.
"Hurra. Endelig, ett til."
Jeg tror vi er omtrent halvveis, kanskje?
Vi er alltid halvveis. "Vi har sangene…
Vi må bare spille dem inn."
Å se at så mange elsker musikken vår,
motiverer oss til å prøve noe nytt og annerledes.
-Det er på tide at vi lager musikk. -Ja.
Vi har så mye å vise folk.
Jeg tror ikke vi har gjort noe skikkelig jentete ennå.
Vi øvde og utforsket så mange forskjellige ting
i opplæringstiden,
og det handler bare om hvor mye av det vi kan framføre
som BLACKPINK.
Jeg tror at når jeg sier jentete, vil jeg gjøre mer som…
…som… hallo…
Som hva da?
Hvorfor er forsinkelsen så sterk nå? Kan du få den ned litt?
Dytt den litt fremover.
Jeg er produsent og låtskriver.
Jeg har skrevet og produsert alle sangene de har utgitt.
Det har gått rundt fire år nå.
Vår første tilnærming var mer…
PRODUSENT/LÅTSKRIVER
…single, suksess, single, hit.
Nå føler vi at vi vil fortelle den personlige historien vår.
Og jeg vet at fansen er gale. "Vi vil ha mer og mer."
Vi har mye her inne, men…
…vi er kresne på hva vi gir ut.
Hei!
Oppa, kjører du skinnjakke i dag?
Herlig!
Slutt å late som at jeg har pynta meg.
Jeg går alltid sånn.
Jeg burde tatt en lur i dag.
Jeg klasker deg på håndleddet. Trøtt?
Bedre, ikke sant?
Så jeg har Lady Gaga med BLACKPINK som snart skal ut.
Vi jobbet hardt før nyttår for dette.
De er store, og de har enorm suksess. Jeg tror ikke noen av oss forventet dette.
Det hender jeg blir stressa. Hvordan kan vi leve opp til hypen?
-"Sour Candy." -Den er avhengighetsskapende.
Burde vi spille inn deler av "Crazy Over You" på nytt?
Hver gruppe har sin egen kulturelle bakgrunn som gjør dem unike.
Men det er kombinasjonen som gjør BLACKPINK annerledes
og at de skiller seg ut.
Hvem vil gjøre sin del i denne sangen?
Rosé, vil du gå inn først?
Rosé, en koreansk jente som er oppvokst i Australia.
Og hun blir i studioet til klokka seks. Av og til sier jeg: "Er du her ennå?"
Det var flott.
Jisoo, fullblods koreansk jente som vokste opp i Korea.
Hun er unni i gruppa. Hun er eldst.
Hun har det profesjonelle pokerfjeset.
Jeg har kjent Jisoo i seks år. Jeg har sett henne gråte…
…én gang.
Hun er supersmart.
Mange tror at hun er boksmart, men jeg mener hun er gatesmart.
Å, jeg skvatt.
Lisa, fra Thailand.
Hun har alltid det kule, rolige, det kommer til å gå bra-smilet.
Men i visse øyeblikk,
når musikken starter, når presset er høyt
har hun et bøddelinstinkt, et morderinstinkt.
Jennie, født i Korea, men flyttet til New Zealand.
Hun er supertydelig.
Meningene hennes, følelsene hennes.
Hun er en perfeksjonist.
Alle de forskjellige kulturene i én pott.
De går, snakker, kler seg forskjellig.
Det er en perfekt balanse i hvordan de fyller hverandre ut.
Det er fascinerende.
Vi er bare koreanere som lager musikk. Så da er det K-pop? Jeg skjønner det ikke.
Det er koreansk pop.
Det er bare språk.
Hvorfor ikke for alle land?
Hva er K-pop?
K-pop tar USA med storm.
K-pop har blitt et kulturfenomen.
Sjangeren har eksistert i minst to tiår.
Dette er en gruppe med tre medlemmer som heter Seo Taiji og Boys.
Ta vel imot dem.
Heftig beat og blitzdanser er karakteristikken i Seo Taijis musikk.
De synger bra, ser kule ut og danser godt.
Interessen for koreansk popmusikk er uvanlig stor fra utlendinger.
Musikkbyråer begynte å lage disse gruppene av sangere, rappere og dansere.
Et av de tunge selskapene i denne bransjen er YG Entertainment.
…står bak den sinnssyke suksessen "Gangnam Style".
Bransjen bringer inn milliarder av dollar årlig.
Opplæring av sangerne er en bransje i seg selv.
Lærlinger kan begynne som 11-åringer.
De vokser opp sammen. De trener sammen.
Perfeksjonere alle toner. Mestre alle bevegelser.
Innsatsen er høy. Noen debuterer etter noen måneders trening.
For andre kan det ta ti år. Mange kommer aldri så langt.
Hvor mange må jeg velge?
Det er gøy å forberede seg til et nytt album,
for vi må prøve å finne på noe nytt.
Men prøvinger som dette
er noe av det viktigste kreative arbeidet vi gjør.
Du ser naturlig sexy ut!
-Virkelig! -Du bare er sånn!
Hvis vi har på oss noe, prøver vi det på hele gruppa,
men det... Det må tas fra tilfelle til tilfelle.
Det tar lang tid.
Burde vi gjør det litt strammere? Hva syns du?
For denne siden går opp.
Ok.
Lisa har en rekke ulike smaker.
-Hun kan gå i hva hun vil. -Hva som helst.
Det er vanskelig å definere stil.
Jeg tror ikke det fins noen grenser.
Vi sier ikke: "Dette er koreansk, og dette er vestlig. Dette er asiatisk "
Jeg tror mote er internasjonalt.
Jo færre grenser, jo mer kreativ kan du være.
Og siden vi gjør sinnssyk koreografi på scenen,
må alt være skikkelig konstruert.
-Sørge for at ingenting faller ut. -Ja.
-Hva er dette? -Det er Coachella.
-Jeg glapp på 'eh'. -Derfor kan vi ikke se på gamle opptak.
"Du glapp på 'eh',
og da du danset, skulle du gjort sånn,
-men du gjorde det for fort.” -Jeg glapp.
Det var ikke bra.
Vi var så nervøse.
Ja. Om noe, er det stressende.
Når noe ikke fungerer, eller jeg ikke er på mitt beste,
er det stressende.
Det var mye mer overveldende enn på andre scener,
for vi var så nervøse.
Det var første gang vi opptrådte på dette ukjente stedet som heter Amerika.
Jeg drømte om dette da vi var lærlinger. Det var dette vi ville.
-Her er vi. -Her er vi.
Jeg unngår alltid intervjuer der det er spørsmål om meg,
for jeg vil helst ikke snakke om meg selv, men…
Jennies personlighet?
Først var det vanskelig å bli kjent med henne, men da vi ble nære,
kunne jeg se at hun er lojal, veldig søt og en fin venn.
PILATES-INSTRUKTØR
Jeg ser henne hver dag, og hun er som lillesøsteren min.
Men når jeg ser henne på TV, tenker jeg: "Å, Jennie er en stjerne",
men hun er veldig jordnær.
Du er så flink.
Hun er vennen min, en av de få jeg har.
Langsomt.
Vi løfter det ene beinet og gjør arabesk.
Jeg har alltid verk etter turnéer og sånt.
Av alle medlemmene er det alltid jeg som er syk.
Noen dager, som alle andre mennesker,
føler du deg ekstra glad,
og andre dager føler du deg nede.
Syngingen, dansingen og rappingen liker jeg hele tiden,
men vi må alltid være på scenen og se perfekte ut og framføre det samme.
Det er som å trene i to timer hver dag.
Det blir aldri lett.
Det blir vanskeligere fordi du blir eldre.
Jeg ble født i Korea.
Det er bare meg og mora mi. Jeg er enebarn.
Jeg vokste opp i Seoul til jeg var ti.
Jeg dro til Australia og New Zealand med mamma,
og da vi kom til New Zealand,
var det så fint og fredelig.
Hun spurte meg: "Hva syns du om å bo her?"
Og jeg sa: "Ja, det vil jeg gjerne."
Så fra 10 til 15 var jeg i New Zealand alene.
Jeg fikk aldri tilbringe noe særlig tid hjemme med mamma…
…inntil nylig.
Jeg bodde hos en familie.
Jeg fikk løpe rundt og lære så mye.
Jeg forstår engelsk bedre enn da jeg begynte.
I førsten hjalp vennene mine meg mye
og viste meg notatene sine. Nå klarer jeg det alene.
De har timer på skolen der man går ut,
drar på camping, lærer å spille instrumenter, lager kunst.
Alt var opp til deg.
Selv om du er ti, må du ta dine egne avgjørelser.
Det var en viktig ting å ha i ung alder.
Det gjorde meg til den jeg er nå.
Jeg er veldig sjenert.
Jeg var en av dem som ikke klarer å bestille noe på telefonen.
Jeg hatet det.
Det tok meg en stund å komme så langt.
Da jeg fylte 15, vurderte jeg å flytte til Amerika.
Jeg dro dit og sjekket skolen. Alt var nesten avgjort, la oss si 80 %.
Jeg dro tilbake til New Zealand for å pakke,
og da innså jeg
at jeg ikke ville til Amerika og gjøre nok et studium der alene.
Jeg vil bli sanger. Jeg vet ikke hvor det kom fra.
Straks tilbake gjorde jeg en audition. Og heldigvis kom jeg inn med en gang.
Jeg tenkte: "Jøss! Disse folka er dedikerte!
De vet hva de gjør. Jeg må ta igjen det forsømte."
Det var alt jeg tenkte på.
FEM ÅR INN I JENNIS OPPLÆRING
Så vakkert!
Det er lenge siden.
Jeg pleide å synge mørke og sterke sanger.
Så jeg lurer ofte på: "Hva gjør jeg nå?"
Det er så annerledes.
-Jessie! -Du er alltid så kul.
Det er leit å si, men av den første gruppa som trente med meg,
er ingen av dem her med meg nå.
Så da Lisa kom inn, tenkte jeg…
"Jøss, det fins folk som er født til å gjøre dette."
Rollen min… Jeg er rapper og hoveddanser.
Hei.
Denne er søt.
Jeg elsker vintageklær. Hvor enn jeg er, enten det er Amerika eller et annet sted,
prøver jeg å finne vintagebutikker.
Jøss. Voilà!
Denne koster 1,1 millioner won.
-Og denne 320 000. -Og denne?
Den koster 750 000.
-Koster denne 1,1 millioner won? -Ja, den er fra tidlig 90-tall.
Dette er så kult.
Kan jeg kjøpe denne?
Mora mi styrer økonomien min.
Hun kommer til å si: "Nei, Lisa. Ikke mer shopping, for nå."
Hun er alltid sånn, men jeg hører ikke på henne.
Unnskyld, mamma.
Nitten nittisju.
Da jeg ble født.
Jeg ble født i Thailand.
Jeg ble født i Buriram-provinsen.
Så flyttet jeg til Bangkok da jeg var tre.
Tanta mi hadde et band,
så de hadde mikrofonstativ, og jeg lekte alltid med det.
Jeg senket det til det var i samme høyde som meg.
Så danset og sang jeg for meg selv.
Mora mi skjønte at jeg elsket å danse.
Så hun meldte meg på et kurs da jeg gikk i barnehagen.
Det var sånn det begynte.
Hun meldte meg på mange konkurranser…
…dansekonkurranser og sånt.
Hvor lenge har du øvd på breakdance?
Lenge.
Jeg deltok i en konkurranse. Jeg var rundt 12 eller 13 år gammel.
En talentspeider at jeg burde synge, og spurte om jeg ville bli sanger.
Da skjønte jeg at jeg elsket både sang og dans.
YG hadde tilfeldigvis en audition på den tiden.
Så jeg bestemte meg.
Ok. Jeg burde prøve.
Er dette en audition?
Hvor mange lag har du på deg? Hvorfor bukser over buksene?
Hva er dette?
-Herregud. -Dette er utrolig.
-Du ser så kul ut. -Jeg prøver så hardt å være kul.
Etter at auditionen var over, ventet jeg på telefonen.
Jeg ventet…
…og ventet.
Jeg ventet i to måneder.
Og så ringte de meg. Jeg tenkte: "Hva? Er det mulig?"
Jeg var en mammajente.
Så da jeg måtte dra til Korea uten mamma,
følte jeg at jeg måtte klare meg selv.
Jeg var 14.
En unge.
Jeg kunne ikke et ord koreansk.
Jeg kunne bare si "hei", så det var virkelig en ny start.
TO ÅR INN I LISAS OPPLÆRING
Heldigvis var Jennie der.
Hun var den eneste blant lærlingene som kunne engelsk.
Jeg snakket engelsk med henne…
…og hvis det var noe, snakket jeg med henne.
Der har du det.
Der du føler deg komfortabel.
Du velger hvordan det skal synges, for alle gjør det ulikt.
-Vær så god. -Ok.
Det flotte med oss
er at alle vil det beste for gruppa, som helhet.
-Det er bra. Jeg er fornøyd. -Ok.
Siden vi opptrer som en gruppe, prøver vi å skape en balanse
som fungerer for alle.
Tror jeg.
Hva skjer?
Sett deg her, Jisoo.
Hva syns du?
Tror du jeg klarer å lære noe i dag?
Det blir fint å lære å tegne øyenbrynene mine.
SMINKØR
Hvis du viser meg, følger jeg deg.
Jeg lærer av deg i dag.
Lærer du det bort sånn?
-Til andre? Ja. -Er det sant?
Fins det kurs for sånt? Jeg burde ha lært det for lenge siden.
-Noen kommer for å lære BLACKPINK-sminke. -BLACKPINK-sminke?
Da jeg var yngre,
behandlet slektningene mine meg som et utskudd fordi jeg var stygg.
Hva?
De kalte meg en ape.
Det går bra. Du er den peneste nå.
Jeg vokste opp i Sanbon i Gunpo i Gyeonggi-do-regionen.
Jeg bodde med foreldrene mine,
søsteren min, broren min og besteforeldrene mine.
Jeg har et helt annet liv
enn det jeg trodde jeg kom til å ha.
Jeg ville bli forfatter eller maler.
Men jeg var ikke noe god.
Og så begynte jeg i dramaklubben i 11. klasse.
Skulle jeg prøve scenekunsten?
De sa jeg skulle gå på auditioner
fordi jeg trengte erfaringen.
Min første audition var hos YG.
Jeg visste ikke så mye om YG
før jeg kom dit den første dagen.
Det føltes som noe langt unna meg.
Jeg trodde aldri jeg kom til å gjøre det på ordentlig.
Hva med nå? Har jeg mistet babyfettet?
Før var du mer babyaktig her…
Jeg får spise ramen før jeg går til sengs.
Kanskje du får tilbake ditt gamle jeg. Nei, du er pen nå.
Du var veldig usyldsren da.
Men du er også annerledes enn da.
Du har din egen butikk!
Hvem sa at du skulle gjøre det? Si det! Hvem sa det?
Det gjorde du.
Det var min plan.
Og jeg planlegger fortsatt store ting.
Jeg tror det er veldig få som virkelig vet:
“Det er dette jeg må gjøre. Dette er min vei." De er heldige.
Det er nok ikke så mange som er sånn.
Jeg har vanskelig for å sovne.
Jeg har så mange tanker i hodet.
Og å synge er stressforløsende,
og alt gir mening når jeg gjør dette.
Det er en vanskelig sang.
Jeg trodde ikke jeg kunne perfeksjonere den der.
Av og til savner jeg lærlingdagene.
For da var vi omringet av musikk hele tiden.
Men i disse dager har vi mye jobb, så jeg må lage tid til dette.
Derfor er det alltid om kvelden, når jeg burde sove.
Hei, jenter og gutter.
Jeg heter Roseanne, og jeg våknet nettopp. Velkommen til pyjamasnyheter.
Jeg ble født i New Zealand.
Og så flyttet jeg til Australia da jeg var åtte.
På den tiden satt jeg alltid ved pianoet. Jeg spilte en vuggesang for meg selv,
men jeg ble alltid så trøtt og sovnet,
med haken på kneet.
Jeg var i kirken søndager og hadde koreanske venner der.
Men på skolen var jeg en vanlig australsk unge.
Gratulerer, Rosé.
Jeg tror jeg likte å ha to liv.
Litt som Hannah Montana.
Det er morsomt.
Faren min så på nyhetene at YG skulle til Australia.
Han sa: "Rosé, vil du på audition?" Og jeg ble så sjokkert.
Jeg tror jeg spurte ham: "Liker jeg musikk? Gjør jeg det?"
Og han svarte: "Ja, selvsagt.
Du må prøve å gjøre noe med det.
Ellers blir du 25 og angrer på at du ikke prøvde."
Jeg var 16.
Så gikk jeg på audition, og så ringte de: "Kan du komme til Korea innen to måneder?"
Og hele livet mitt ble forandret.
Jeg sluttet på skolen.
I Australia. Jeg sluttet på skolen.
Jeg hadde aldri forestilt meg å være uten familien.
Jeg hadde ikke vært mer enn to uker hjemmefra engang.
Det var… Herregud! Jeg begynner å gråte.
Jeg må gråte.
Den første natta på internatet var alle på samme rom.
Alle sov.
Hun hadde med seg en gitar fra Australia, og jeg sa:
"Spill noe for oss."
Det var oss fire. Jeg vet ikke hvorfor, men det var oss.
Vi sang coverlåter til morgengry. Alle fire sang. Noen koret.
Jeg tror det var Jisoo.
Det var så gøy. Tenk det?
Øynene mine.
Det er veldig pent.
Her, stå her.
Én, to…
-Flott. -Jeg vil se.
Etter koreansk-timene mine i femte etasje,
tok jeg heisen ned til kjelleren.
Og der var det ei jente
med kort hår, trukket tilbake.
Det var litt pinlig.
-Jeg var nervøs. -Det var du sikkert.
Det var som: "Å!
Ei ny jente?”
Jeg bare...
-…så på vakt mot konkurranse. -Ja.
Så konkurransepreget. Alt var det på den tiden.
Hun trodde jeg var konkurranse, og jeg var bare skremt.
Alle var så flinke.
Vi var like gamle...
…og vi hadde samme smak.
Vi var begge fra et annet land, og støttet hverandre når det var tøft.
Vi ble som erteris.
Vi var som ekte tvillinger.
Det hendte ofte at vi gikk ut og hadde på oss det samme.
Og på fridagene hang vi alltid sammen.
Hun begynte å få en australsk aksent.
-Hun har den fortsatt av og til. -Nei.
-Jo. -Nei.
Jeg vet ikke engang…
Jeg hadde aldri drømt om at jeg skulle bo i Korea.
Og så plutselig, som 16-åring,
er Korea hjemmet mitt.
Var det tøft?
Selvsagt.
Selv om du har meg?
Deg? Du er ikke mye til hjelp.
Jeg tuller.
Jeg vokste opp med en søster. Tenk å ikke ha en søster.
Men Lisa var der.
Når jeg hadde det tøft, så jeg på Rosé. Det var likt for henne.
Jeg trodde jeg var trist, men så på deg og tenkte: "Ok."
Jeg tror det som gjør K-pop til K-pop, er tiden vi tilbringer som lærlinger.
LÆRLING I 6 ÅR - 5 ÅR - 4 ÅR - 5 ÅR
Vi bor sammen på en slags internatskole, som en lærlingversjon.
Jeg tror det var ni jenter.
De hadde tenkt å lage en stor gruppe,
så de hadde mange jenter der.
De vil at du skal nå opp til standarden deres på alle felt.
For meg var det så mange timer til å begynne med.
Jeg hadde tre-fire dansetimer om dagen og øvde.
Jeg hadde sangtimer med to til tre lærere.
Det var en tøff tid.
Vi fikk en fridag hver fjortende dag,
og så øvde vi igjen i 13 dager i strekk.
Så 14 timer om dagen, bare trening.
Det er ikke lett,
å repetere, repetere.
Men i så ung alder klarer de å absorbere alle teknikkene og verktøyene
de trenger for de neste ti årene.
Det fins en grunnleggende rutine du må lære deg i dans.
Jennie sa: "Det er det første du må lære. Jeg lærer deg de første trinnene."
Hun sa: "Gjør dette." Og jeg sa: "Jeg vet ikke hvordan."
Jeg kan fortsatt huske den første dansetimen din.
Jeg hadde aldri danset før.
Det var søtt.
Ber du en 16- åring om å danse for første gang,
er det hysterisk. Jeg så ut som en...
Og etterpå ble jeg så sint på meg selv.
Jeg tenkte: "Jeg skal bli som Lisa."
For Lisa var danseren. Hun var… Hun var best.
I slutten av hver måned kom sjefen og produsentene,
og vi framførte en solosang, en gruppesang og en gruppekoreografi.
Vi måtte planlegge alt selv, men hver og en hadde en rolle.
Hvis noen hadde ansvar for vokalen, fikk de den rollen,
men jeg fikk alltid rollen som danseren.
Så jeg har alltid lagd koreografien.
Hver måned! Bokstavelig talt hver måned…
…i fem år.
Etter den månedlige vurderingen, fikk du karakter.
Noen fikk A, noen B og noen fikk C.
Jeg husker at jeg måtte sende en god venn hjem hver måned
fordi de ble eliminert fra testen.
Det var så mange regler, så mange ting, som:
"De liker ikke det eller det."
Alt jeg gjorde var galt.
Å bli fortalt direkte at jeg ikke er flink til ting
og prøve å holde maska når jeg hører sånne ting…
Det er skikkelig tøft.
Det var ikke en lykkelig stemning.
Vi får ikke drikke, røyke eller få tatovering.
Det var sjelden jeg dro hjem,
og jeg måtte øve i helgene.
Så foreldrene mine var opprørte og bekymret.
Men de er ikke egentlig
av det følsomme slaget,
og de visste at dette var noe jeg måtte gjøre,
så de sa jeg skulle være sterk og få det gjort.
Jeg ringte alltid mamma…
…jeg ringte henne alltid og sa: "Mamma, det er så tøft."
"Kom hjem." "Nei".
Pappa sa: "Rosé, kom hjem."
"Vi vil ha deg hjemme."
Jeg hatet det når de sa: "Kom hjem." Det var det siste jeg ville høre.
Jeg begynte litt senere enn de andre,
så jeg fikk med meg gode minner fra venner og skole.
Nå ser jeg på det som en velsignelse.
Jeg angrer ikke på at jeg brukte tid på å lære å danse og synge.
Men jeg skulle ønske at jeg hadde bodd hjemme
til jeg var 18 eller 19.
Mange skaffer seg gode minner som elever på videregående.
Det fikk jeg aldri.
Ventingen var det verste.
Jeg trodde ikke jeg ville klare det. Jeg ga nesten opp.
Det var endeløse dager med bare jenter, uten å vite hvor det ville føre hen.
Jeg spurte meg selv:
“Vil du gi opp fordi det er vanskelig?”
Jeg visste jeg kunne klare det. Jo tøffere de behandlet meg,
jo mer tenkte jeg: "Jeg skal klare det. Jeg skal vise dem at jeg er verdt det."
Etter alt dette, går jeg ikke tilbake uten å gjøre noe.
Det er for flaut. Sånn tenkte jeg.
Jeg måtte fortsette kjempe. Jeg måtte gi alt.
“Jeg blåser i hvor lang tid treningen tar. Kjør på! Jeg bryr meg ikke om det lenger."
Sjefen plasserte oss i forskjellige grupper annenhver måned
bare for å se.
Og på et tidspunkt pekte han ut oss fire.
Vi ble vurdert sammen,
og alle fire prøvefilmet,
og vi spilte inn demoer sammen.
Det skjedde av seg selv.
Vi fungerte sammen.
Vi kom så godt overens.
Vanligvis er det: "Å, jeg vil synge mer."
Eller: "Jeg vil stå i midten."
Det er alltid småkrangling i gruppene.
Men med oss fire var det klart hva hver enkelt gjorde.
Og det gjorde det mulig for oss å være i en gruppe.
Fire jenter i én gruppe er ikke lett.
Når du jobber i en gruppe,
har alle sin plass og sin rolle,
og alle får en sjanse til å være stjerne.
Det er sånn synergi oppstår.
Den erkjennelsen forandret synet mitt. Når alle er der de må være,
kan store ting skje.
Da jeg kom inn i bildet, var det sju, åtte, ni jenter.
Så begynte vi spille inn noen sanger,
og lydmessig, det som lød best,
var de fire jentene, kombinasjonen.
Og du begynner å se egenarten deres,
personlighetene deres.
De fire føltes bare riktig.
Teddy var en toppsjef.
Hvis noen gjorde noe med Teddy eller møtte Teddy,
ble det ansett som svære greier.
Jeg visste ikke mye om ham.
Jeg visste at han var med i 1TYM.
Det er en annen tid,
og jeg ville bare bli den personen jeg trengte da jeg var ung.
Jeg hadde ikke noen som kunne se meg utenfra
og si hva jeg skulle gjøre.
-Første gang vi møttes var da… -Jeg var lærling.
Jeg var så nervøs. Jeg kunne ikke snakke med ham.
Å møte deg var litt som… den siste fasen før debuten.
Du var sjefskampen. Hvis vi møter deg, får vi debutere!
Oppa, husker du… da vi tok opp plystrelyden 1000 ganger?
Det glemmer jeg aldri.
Kan ikke glemme det.
Og det var nesten at vi ikke gjorde "Whistle" til debutsangen vår, men…
-Mange mente det var risikabelt. -Men i siste øyeblikk ble det den.
Den har en rar, landlig stemning, og den er superminimalistisk.
Det hørtes for tomt ut for mange.
De fleste var imot det. Vi bare fortsatte.
Ser dere det bildet der?
Det var vår første fotosession som BLACKPINK.
Ja.
Det er oppas favorittbilde.
Da jeg så det bildet, hvordan det ble, tenkte jeg:
"Dette blir gøy."
YG Entertainment presenterer sin første nye jentegruppe
på sju år siden debuten til 2N1.
Under ledelse av produsent Teddy
blir denne nye gruppa forberedt.
Medlemmene og debutsangene har vært innhyllet i hemmelighet.
Jeg skjelver!
Så skjelven!
“Ulike… forskjellige farger…”
Hvordan er den igjen?
Jeg ville bare at folk skulle se potensialet vårt.
Det trengte ikke nødvendigvis å være: "Jøss! Denne nye gruppa er perfekt."
Jeg ville at folk skulle bli nysgjerrige.
Hei, alle sammen.
Jeg er Rosé.
Hei, alle sammen, jeg er Jennie.
Hei, alle sammen,
jeg er Jisoo.
Hei, alle sammen, jeg er Lisa.
Etter å ha trent lenge sammen med disse jentene
og endelig kunne debutere her, er jeg nervøs og spent.
I fremtiden vil vi jobbe hardt for å vise alle
de unike fargene til BLACKPINK.
Vær så snill, elsk oss!
Takk!
Da vi hadde debutert...
Alt skjedde slik jeg trodde.
Kom igjen.
-Hei. -Hei.
Kan du fortelle oss hvem som kommer nå?
To av sangene deres er ute og kan bli nummer én!
Skal vi se BLACKPINK, den hotteste nykommeren akkurat nå?
-Musikk… -…start!
YGs nye jentegruppe, BLACKPINK,
har nådd nummer én bare 14 dager etter debuten,
den korteste tiden noen jentegruppe har brukt til topps.
Jeg husker at vi debuterte
og vant priser.
Jøss!
Og følelsen av: “Jøss! Vi klarte det.”
“Whistle” fortsatte å krype oppover, og da den ble nummer én…
…var vi så glade og begeistret.
BLACKPINK TOPPER LISTENE
BLACKPINKS KJEMPEDEBUT: JENTEGRUPPE TOPPER LISTENE
Jeg ble mest overrasket over
at "Whistle" ble nummer én på hitlistene.
Det var da jeg ble glad.
Jeg husker at vi var
på øvingsrommet da vi hørte at vi var nummer to.
Og jeg sjekket og sjekket, men vi måtte øve.
Og så kom noen inn og sa: "Herregud!"
Vi hoppet opp og ned.
Vennene mine sa at de hadde hørte det:
"Jeg er ute, og de spiller sangen deres!"
Det føltes rart da.
Jeg sa: "Å, dette er så kult. Film det! Send meg videoen!"
Lisa! Jeg elsker deg!
Jeg liker stilen deres.
De lyder ikke som andre K-popgrupper.
Fordi de har utenlandske medlemmer. De viser at alle kan oppnå drømmene sine.
De eier scenen.
De danser så bra.
Når musikken deres kommer på, må man bare danse.
De har det sterkeste vennskapet jeg har sett.
En ser at de elsker det de gjør og er født til å gjøre det.
Dette er en jentegruppe jeg faktisk kan vibbe med.
De er kule. De er de råeste bitchene som fins.
Da jeg var lærling, var det ingen som visste om meg.
Men etter at jeg debuterte med BLACKPINK,
ble jeg sett overalt, uansett hvor jeg var.
Jeg visste ikke at vi ville bli så berømte.
Hvor mye sov du i natt?
Tre timer.
-Tre timer? -Jepp.
-Det er klart foran. -Alle ut.
I lærlingperioden var jeg desperat. Jeg ville ha det.
Men etter debuten begynner du å få mye ansvar.
Alle sammen, se inn i kamera.
Så begynte presset for neste greie. “Hva nå? Hva gjør vi?
La oss finne på noe nytt.” Jeg følte at vi ble jaget.
Kjør!
Velkommen, BLACKPINK.
Takk! Jeg elsker dere alle!
Det er en stor dag for BLACKPINK.
"Ddu-Du Ddu-Du" har blitt den mest viste koreanske musikkvideoen på 24 timer.
Tre videoer med 400 millioner visninger.
Én milliard visninger på YouTube.
Jeg tror at når ting går fortere,
blir det også veldig overveldende.
Jeg husker fortsatt første gang…
…jeg dro til Thailand etter debuten.
Thai-ungdommer ser på meg som en thai som har kommet langt.
De sa ting som: "Jeg vil bli som Lisa."
Lisa!
VELKOMMEN HJEM, LISA
Men i det øyeblikket var jeg ikke sikker på
om jeg var god nok til å være et forbilde.
Jeg er sanger, men jeg… Hva slags sanger ville jeg være?
Jeg mistet målet av syne. Jeg prøvde å finne meg selv.
Kan jeg bli et forbilde for dem? Hva skal jeg gjøre for ikke å svikte dem?
Slike tanker raste gjennom hodet mitt.
BLACKPINK-INTERNATET
-Vi trenger sukker. -Vi trenger sukker.
-Én skje. -Én skje.
Men du liker dette også.
Tanghulu er søtt som frukt.
Vi har ikke lagd det på en stund.
Det var for mye sukker.
Det ser godt ut likevel.
Dette er en tradisjonell kinesisk snacks,
men det er vanskelig å finne den her i Korea.
Vi startet nesten en brann en gang.
-Vi lagde for mye. -Ja, vi sved det nesten.
Vi fikk nesten internatet til å forsvinne…
Sånn lærer jeg Jisoo engelsk. Hun har blitt bedre det siste halvåret.
Hun forstår alt jeg sier, så jeg snakker engelsk med henne iblant.
Er det godt?
-Er det godt? Jeg vil smake. -Det er varmt.
Den er litt brent.
Ikke verst.
Ikke verst, men ikke god.
-La oss være ærlige. Det var en fiasko. -Ja.
Nei. Vi har ikke tilsatt vann.
-Hva snakker du om? -Nei, du tilsetter ikke vann.
Unnie! Du tilsetter vann.
Nei, du tilsetter ikke vann.
Hva skal jeg gjøre med deg? Ingenting funker uten meg.
I Korea spør du først hvor gammel noen er.
Og sier de at de er eldre enn deg, sier du: "Å, du er unnie."
Unnie er det du kaller en storesøster.
Det er som…
Bare her i Korea.
Vi bruker ikke navnene våre.
Du er unnie hvis du er eldre enn meg, og oppa hvis du er gutt.
Det tar en stund å bli vant til det, men når du får dreisen på det,
er det bedre enn å bruke navnene deres.
Hun er ikke Jisoo. Hun er unnie. Det er som en familie.
Da jeg først kom for å trene som sanger,
hadde jeg aldri prøvd å synge eller danse før.
Jeg hadde ikke peiling, men du lærte meg mye.
For oss to var det… Konkurransen var hard på den tiden.
Vi var 20 til 30 lærlinger.
Fordi vi er de eldste i gruppen,
kom de andre til oss med problemene sine.
Jeg visste hva problemene deres var. “Unnie, hva skal vi gjøre?”
Og jeg rådet dem til å si ifra, men det var ikke lett for dem,
så jeg endte opp med å ta meg av det.
Det er ingen tvil om at jeg føler ansvar.
Jeg prøver så godt jeg kan å ta vare på de andre.
Det er ok, faktisk. Jeg kan spise dette.
Halvsuksess.
Ok. Det er bare Rosé og rytmen.
-Herregud. -Ingen ord, ingen melodi.
Da kjører vi.
Folk sier at de er redde for høyder,
eller er redde for vann.
Jeg har alltid vært redd for å gå i studio eller skrive noe.
Jeg har alltid tenkt at jeg bare må begynne en dag. Jeg må.
-Jeg beholder denne. -Ok.
-Vi prøver en gang til. -Ok.
Skal jeg skifte rytme? Jeg gjør bare det samme.
-Er det ubehagelig å synge det? -Er det?
Litt. Kanskje jeg prøver det én gang til.
Jeg har sett Joe noen ganger, og musikken hans er fantastisk.
Jeg sa til Teddy: "Hva syns du om han hjelper meg?"
Så dette er det vi jobbet med. Dette er Rosés første innspilte sang.
Vi lagret hele filen i en hemmelig mappe,
for jeg sa at ingen fikk høre. Jeg sa: "Gjem den for alle."
Når det gjelder å skrive sanger, har Rosé visse historier i tankene.
Og hun er sjenert. Historiene er veldig personlige for henne.
Det er dagboka hennes.
Herregud!
Du hørtes nervøs ut.
Ja. "Jeg vet ikke hva jeg driver med."
Det hadde vært gøy om jeg skrev noe sånt som…
Etter klokka to, tre når jeg ringer deg
Og når du ser jeg ringer
Noe sånt.
-Det er fint. -Jeg vil gjemme meg nå.
-Nei! -Jeg tror ikke jeg klarer dette.
Teddy sa det i går.
"Du må lære å være mer sårbar i studio."
Det er ikke lett for meg, men jeg skulle si at…
-Det tar tid. -Ja.
Jeg har veldig respekt for musikk.
Så jeg vil ikke bli nok ei jente som synger
og sier til alle at hun skriver musikk. Det er det siste jeg vil.
-Jeg trenger en sånn. -Ja.
Herregud.
Jeg er reddere når jeg er alene.
Som når jeg er på rommet mitt: "Skal jeg skrive noe?"
Jeg er mye reddere da.
For det er bare meg. Jeg er usikker,
og det skremmer meg.
Ok, la oss spille det inn. Hva er tempoet vårt?
Jeg fant disse akkordene for en måned siden eller noe.
Jeg tenkte: "Dette høres bra ut."
Og siden har jeg spilt det.
Jeg sender deg inn i båsen, så du synge over det.
Ok.
Tror du jeg klarer det?
Jeg tror du klarer det. La oss prøve.
Det er fint å ha riktig antall folk i rommet,
som er der for å ta imot det som kommer og skape det om til noe.
Joe sier alltid: "Her er det trygt. Alt er hemmelig her.
Du kan drite deg ut, og vi sier det ikke til noen."
Det føles som at jeg uttrykker meg selv.
Jeg har alltid sunget sanger av andre artister.
Da låner jeg følelsene deres og gjør dem til mine.
Mens dette kommer helt og holdent fra meg.
Jeg er som en baby som prøver å snakke gjennom musikken,
prøver å synge for første gang.
-Jeg mistet det igjen. -Vi har det.
Lisa, skal jeg ha på meg denne på tilbakeveien?
Kuma!
BLACKPINK-hettegenser.
-Jeg syns det. -Ikke sant?
-Du bet meg. Coco bet meg. -Coco sa: "Jeg bryr meg ikke."
Jeg har så mange klær, men ikke nok plass,
så jeg har dem på balkongen.
Må vi ikke pakke til arrangementet i Japan?
Du må ta med noe sånt. Det er kaldt.
-Ta med et skjerf også. -Jeg har ikke skjerf!
-Gi meg et. -Du er morsom.
-Gi meg et. -Jeg kan ikke.
Det er ikke et skjerf.
Det er slitsomt når vi jobber.
Men når vi ikke jobber, blir jeg stressa av å ikke jobbe.
Det er et dilemma.
Når vi jobber, har jeg lyst til å hvile.
Men når vi ikke jobber, lurer jeg på: "Hva driver jeg med?"
-Denne jobben har mange opp- og nedturer. -Det er sånn det er.
Det er veldig tilfeldig, og det er ingen regelmessighet.
Saken er at du aldri vet hvor lenge dette varer.
Å anslå noe er umulig, så det er utfordrende.
Dette året har vært reising.
-Dette året har vært å pakke og pakke ut. -Det er en sang.
Nå er vi i det minste i stand til å planlegge hviledelen.
For i fjor brukte vi tiden på å…
Og så kom turneen,
-og vi bare: "Å, herregud." -Herregud!
ETT ÅR TIDLIGERE PRØVE FOR 2019 VERDENSTURNEEN
Jeg tror vi var sammen i tre år før vi dro på turné.
Det var en lang turné, rundt ni måneder.
Vi startet verdensturnéen i Asia,
men Coachella markerte starten på turneen i Nord-Amerika.
Da de sa at vi skulle begynne å reise utenfor Asia,
var det en drøm.
Og send slengkyss her og sånn,
for du kommer ut under refrenget før du kysser.
Å, neste refreng?
Du kommer ut under refrenget.
-Så jeg kommer ut før refrenget? -Bare kom ut sakte.
Det ble kjedelig når det ble for lenge.
En langt mer mangfoldig gruppe Blinkere
vil glede seg til å se oss.
Vi ville gi dem det beste showet.
Enten det er “Playing with Fire” eller “Boombayah"…
Det ser ikke ut som dere danser hardt nok.
-Danser vi ikke? -Ikke hardt nok.
Publikum må bli trollbundet av energien deres, på nært hold.
Jeg vet at dere kjenner dansen godt, men gi litt mer.
Jisoo, du må treffe tonene. Du rotet til rytmen før. For fort?
-Jeg øvde med musikk for første gang. -Tonene er litt ustø når dere går inn.
Men vi skulle ikke sagt det foran kamera.
De viser aldri dette.
Mediene sier at K-popdronningene har landet.
BLACKPINK, velkommen til Thailand. Ja!
Jentegruppa BLACKPINK varmer opp det første turnéstoppet sitt, Thailand.
Det er spesielt å ha konsert i hjembyen til Lisa.
Dette er den første konserten der BLACKPINK får sjansen til å møte
våre thailandske fans.
Vi skal gjøre vårt beste og ikke skuffe fansen.
BLACKPINK!
Jeg vil gi en konsert jeg kan se på og være fornøyd med.
Gå av scenen etter å ha gitt en konsert jeg ikke angrer på.
Så når jeg står på scenen, tenker jeg: “Ikke ødelegg dette.
Dette må sitte."
Siden det var vår første verdensturné, var det utrolig å se alle fansene
fylle opp de store arenaene, noe vi ikke forventet.
Da jeg reiste rundt for første gang, var alt nytt for meg.
Det var flott å møte så mange fans over hele verden.
Så når det begynner å rulle, handler de neste 30 dagene
om å gi dem det beste showet hver dag, og det er et stort press.
Etter så mange flyturer og så mange miljøforandringer,
gir kroppen rett og slett opp.
-Jeg tror den er forstuet. -Er det verre på denne siden?
Hjemme liker jeg å trene og ta vare på kroppen,
for jeg er som en bestemor, syk overalt.
Jeg må ta vare på meg selv.
Jeg mister pusten litt lettere enn andre,
og jeg kan ikke hoppe like mye som andre.
Først visste jeg ikke hva som ventet.
Ok. Kom igjen.
Jeg trodde alt ville bli veldig spennende og morsomt.
Jeg skal spise den uten ketchup.
Midt i det hele følte jeg at jeg ikke hadde noe privatliv.
Det kjentes som et stort hull i livet mitt.
Det jeg lever for, er morgendagens show.
Jeg elsker å være på scenen. Der føler jeg meg levende.
Men tilbake på hotellet, følte jeg meg så tom.
Jeg er sulten, så jeg bestilte noe enkelt.
Posjerte egg.
Og da innså jeg at jeg hadde hjemlengsel.
Nydelig.
Ja! Kom igjen.
Lisa er den stødigste av oss.
Hun bringer positiv energi inn i gruppen.
Hvis noen er lei en dag…
…får hun den personen til å le.
Hun holder energien vår oppe.
Av og til følte jeg at…
Jeg tror jeg overreagerer mye.
Eller har en tendens til å prøve å være superpositiv
når det er sur stemning.
-Men det hjelper. -Ja?
-Ja. -Ok.
Jeg skal fortsette.
-Fortsett. -Ja, fortsett, Lisa.
Vi passer på gruppa ved at hver enkelt tar vare på seg selv,
og så kommer vi sammen glade og sunne, slik at hele greia funker.
Noen ganger, når jeg ser sliten og sint ut,
er det glad-ansiktet mitt.
Vi er alle mennesker, og vi er damer, så vi har våre øyeblikk.
Men når du har den gode, positive energien på gang, hjelper det.
Los Angeles, hva skjer? Vi er BLACKPINK på 97,1 AMP radio.
Den første kvinnelige koreanske gruppa som opptrer på Coachella.
-Herregud! -Hva?
K-pop-jentebandet BLACKPINK er i USA denne helgen.
Fordi det er en så stor festival,
trodde jeg ikke på det da de sa vi skulle dit.
Skal vi til Coachella? BLACKPINK? Er du sikker?
Er dette virkelig?
Se der borte!
Jeg er så spent.
Dette er kult!
Det var veldig nervepirrende.
Vi er en gruppe fra Sør-Korea som representerer landet vårt.
Vi var så klare til å fortelle verden at vi hadde ventet på dette.
Siden vi ikke har mye tid…
…skal vi droppe "Stay",
og gå fra "Whistle" til "Kiss and Make Up."
Jeg var så nervøs. Jeg visste ikke hvordan den amerikanske fansen ville reagere.
Vanligvis er en BLACKPINK-turné fylt med fans som kommer for å se oss,
men de som kommer til Coachella, er bare folk som elsker musikk generelt.
Jeg var bekymret for at ikke mange ville komme til showet vårt.
Jeg trodde ikke vi ville dra flere enn 100 eller 200 folk eller så.
Jeg håpet bare at noen skulle se på oss.
Jeg var så dårlig.
Det var det dårligste jeg har vært.
Ryggen var så vond. Det var vondt å bevege seg.
-Vi var bekymret. -Vi var veldig bekymret.
-Hei. -Tvi tvi.
Kom igjen.
Da jeg gikk opp på scenen,
skjønte jeg ikke at det var så mye folk.
-Hvorfor er det så mange her? -Jeg vet ikke.
Så mange mennesker.
-Vi klarer det. -Vi klarer det. Dette går bra.
Én, to, tre! Kom igjen!
-Jennie og Rosé, den veien. -Vann!
Øyedråper, noen!
Slapp av.
Vi begynner nå!
Jeg var så nervøs da jeg gikk ut på scenen
og så alle menneskene rope og heie.
Jeg fikk følelsen av: "Øyeblikket er kommet!"
Jeg tror Coachella var øyeblikket da jeg følte
at det fins folk som forstår at dette ikke bare er K-pop.
De ser på oss som noe nytt, og jeg liker det.
Alle raser og alle slags folk var samlet der.
Så det hjalp å understreke at…
…det representerer BLACKPINK.
Jeg er glad for å leve i en tid
der folk er åpne for ny kultur, ny musikk.
Hvem ville ha forestilt seg
tusenvis av folk som sang på koreansk: "Playing with fire!" Hva?
Størrelsen på publikum er ikke viktig.
Det som betyr noe, er om stemningen er riktig.
At alle er på samme bølgelengde.
Dette var et øyeblikk da jeg var kjempefornøyd med arbeidet vårt.
At alle årene med trening var verdt det.
Det fikk meg til å føle at jeg hadde valgt riktig vei.
Det var dette jeg ville gjøre med livet mitt.
Vi hadde så mye moro.
Jeg vil huske denne dagen så lenge jeg lever.
Vi elsker dere!
Tusen takk.
God natt.
Det har kommet mange nyheter fra Coachella,
men den store snakkisen er BLACKPINK.
Hvis du ikke visste hvem de var før, vet du det definitivt nå.
Etter Coachella tror jeg at jeg fant ut
hvordan jeg skal ha det gøy på scenen.
Ikke bare konsentrere deg om deg selv, men ta inn lidenskapen rundt deg.
Ha det gøy. Kos deg med dette.
Det gjør ikke noe om vi blir gamle og blir erstattet av en ny generasjon.
Så lenge det er noen som snakker om oss.
For de vil huske hvordan vi lyste.
Reis dere, alle sammen!
Vi har alle drømmer, er sultne etter å få det til.
Når du virkelig investerer i det du gjør, vil ting skje.
Vi elsker dere, Bangkok!
Tusen takk!
Takk.
Dessverre, det er veldig trist å si…
…at dette er vår siste konsert på turnéen.
Og jeg føler at alle fire gjorde en kjempejobb,
og jeg er veldig stolt av hver og en av oss,
for vi har vært gjennom mye.
Jeg vet at dere bare ser det som er på scenen,
men vi går gjennom så mye annet, og jeg er veldig stolt.
Under showene ser vi alltid ut og snakker med publikum.
Jeg snakket og så på medlemmene mine,
og så begynte jeg å gråte.
Som om jeg snakket til hver og en for første gang.
Det er så vanskelig når alle er så langt hjemmefra…
Glade tårer.
-Gledestårer. -Gledestårer. Det går bra.
Og hver gang vi er i Thailand, blir jeg veldig emosjonell.
Jeg vet ikke hvorfor.
-Nå må jeg gråte. Jeg vil ikke gråte. -Alle gråter.
-Gråt, alle sammen. -Gråt, alle sammen.
Det er som et tog. Meg og så Jennie.
Og hvis hun gråter, gråter Lisa, og så…
Jeg gråter ikke.
Jeg gråter ikke. Jeg gråter sist.
-Takk for at dere kom. Ha det! -Ha det!
Se hvor dere går. Vær forsiktig.
-Takk. -Ha det.
Ha det!
En fan?
Jeg er veldig stolt av det vi har skapt som BLACKPINK.
Vi vokste til noe vi ikke engang visste var mulig.
Og om fansen er overrasket over resultatet,
er vi det også.
Så det føles som en reise de er med på.
Så når noen spør: "Føler du press?"
sier jeg nei, for vi gjør en god jobb,
og vi har mer å vise dere. Dette er bare begynnelsen.
Kjøtt!
Forsiktig med kokeplaten.
-Dette ser fantastisk ut! -Kan jeg få en bit?
Takk.
-Kjenner du oss? -Ja.
-Var ikke dere her før? -Ja, det stemmer.
-Da vi var lærlinger. -Ja, dere spiste her.
-Jeg husker det. -Jeg har vært her siden starten.
Jeg tok ikke vare på dere.
-Er det derfor du er så snill nå? -Ja. Jeg håper maten smaker.
-Takk. -Takk.
Halsey kontaktet meg plutselig.
Var hun i Paris?
Hun sa: "Er du i Paris?" "Er du her?"
Det var første treff, men det føltes som femte.
Og hun sa det samme.
Hun er akkurat som oss. Hun snakker som oss.
-Er hun fra Amerika? -Ja, fra L.A., tror jeg.
L.A.! Kom igjen, L.A.!
-Jeg vil bo i Paris. -Jeg òg! I ett år.
-Vi skal bo ett år i Paris. -Du er pariser allerede.
Etter det vil jeg gjerne dra til USA.
Jeg vil bo i Paris, men jeg vil også bo i USA og England.
Tjue år?
Jeg tror Lisa reiser rundt i verden.
-Førtitre? -Skal jeg bli 40?
-Skal vi bli 40? -Jeg blir 42.
Tror dere vi er gift innen det?
-Jeg tror det. -Selvsagt! Det er 43. Kom an.
Babyer usikkert, men…
-Jeg tror vi er gift. -Vi har babyer, da, 42, 44.
Alle har barn?
Hvis ikke, kan vi også gifte oss senere i livet.
Kanskje vi er nygift?
Ingen nyfødte!
Skal vi ikke gjøre comeback?
I den alderen?
Du vil få kink i ryggen!
Jeg tror ikke vi vil klare å danse.
Vi får stå stille.
Tekst: Sissel Drag