Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMMER SNART
Idag debuterar YG:s nyaste tjejgrupp på sju år.
Vi presenterar BLACKPINK!
TRE ÅR SENARE
En stor applåd för BLACKPINK!
Hej, vi är BLACKPINK.
De är den framgångsrika koreanska tjejgruppen genom tiderna.
...superpopulära K-popbandet...
K-popsensationerna BLACKPINK.
BLACKPINK har blivit den mest framgångsrika K-poptjejgruppen.
De blev den första K-poptjejgruppen att uppträda på Coachella.
Live för försa gången på amerikansk tv: Här kommer BLACKPINK.
-BLACKPINK! -BLACKPINK.
-Gratulerar, BLACKPINK. -Grattis, BLACKPINK.
STAR KARAOKE
TIDIGT 2020
-Jag är så hungrig. -Är du?
-Har jag ätit idag? -Nej.
Det finns en efterrätt. En croissant med injeolmi.
Gillar ni inte injeolmi? Det är ju så gott.
Säger tjejen från Thailand.
Varje gång ett nytt album kommer blir vi glada.
"Ja, äntligen ett till," ni vet.
Vi är kanske halvvägs nu. Kanske.
Vi är alltid halvvägs. Vi har låtarna, vi behöver bara spela in dem.
Att se att så många älskar vår musik
får oss att vilja prova nya, annorlunda saker.
-Det är dags för oss att skapa musik. -Ja.
Vi har så mycket att visa folk.
Vi har inte gjort något supertjejigt än.
Vi tränade in och utforskade så många olika saker som lärlingar.
Det handlar bara om hur mycket av det vi kommer att visa upp som BLACKPINK.
När jag säger tjejig menar jag typ...
Typ... Hej...
Typ vad?
Varför är fördröjningen så stark nu? Kan du sänka den?
Skjut fram den lite.
Jag är producent och låtskrivare.
Jag har skrivit och producerat alla deras låtar.
Det har gått fyra år nu.
Från början tänkte vi mer: Singel, smash. Singel, hit.
Nu vill vi berätta mer av vår personliga historia.
Fansen är tokiga. De vill ha mer hela tiden.
Vi har mycket här, men...
Vi är noga med vad vi släpper.
Hej!
Oppa, har du en läderjacka på gång där? Coolt.
Låtsas inte att jag har klätt upp mig.
Jag klär mig alltid så här
Jag borde ha vilat idag.
Jag slår dig på handen. Trött?
Känns det bättre?
Jag har...Lady Gaga featuring BLACKPINK som vi släpper snart.
Vi jobbade hårt innan nyår på den.
De är så stora och framgångsrika. Vi hade inte riktigt förväntat oss det.
Ibland kommer det över mig. "Herregud. Hur lever vi upp till hypen?"
"Sour Candy."
Man blir beroende.
Ska vi spela in delar av "Crazy over you" igen?
Alla band har olika kulturell bakgrund som definierar dem.
Men det är kombinationen som gör BLACKPINK så unika.
De sticker ut.
Vem kan sätta sin stämma i låten?
Rosé vill du börja med introt?
Rosé är en koreansk tjej som växte upp i Australien.
Hon kan stanna här i studion till klockan sex på morgonen.
Ibland tänker jag: "Oj, är du kvar?"
Där satt den.
Jisoo är en vanlig koreansk tjej som växte upp i Korea.
Hon är bandets unnie. Hon är äldst av dem.
Jisoo har ett professionellt pokeransikte. Jag har känt henne i minst sex år.
Jag har sett henne gråta…
...en gång.
Hon är supersmart.
Många tror att hon är boksmart, men hon är faktiskt gatusmart.
Det skrämde mig.
Lisa är från Thailand. Hon är alltid cool och tycker att allt är lugnt.
Men i vissa stunder. När musiken startar och det verkligen gäller.
Då har hon en riktig mördarinstinkt.
Jennie är född i Korea men flyttade till Nya Zeeland.
Hon är väldigt tydlig med sina åsikter och känslor.
Hon är perfektionist.
Med alla de kulturerna i en gryta...
De rör sig, pratar och klär sig olika.
Det blir en perfekt balans. De komplimenterar varandra.
Det är häftigt.
Vi är koreaner som gör musik, och då blir det K-pop. Det är konstigt.
Det är koreansk pop.
Det enda är språket.
Varför är det inte så för varje land? Vad är K-pop?
K-pop.
K-popen tar USA med storm.
K-pop har blivit ett världsfenomen. Genren har funnits i minst 20 år.
Den här gruppen med tre medlemmar heter Seo Taiji and Boys.
En applåd för dem.
Kraftfull rytm och snabba danser är typiska för Seo Taijis musik.
De sjunger bra, ser coola ut och dansar bra.
Intresset för koreansk popmusik är ovanligt högt bland utlänningar.
Några större musikagenturer började skapa finpolerade grupper.
En av tungviktarna i branschen är YG Entertainment.
De låg bakom den vansinnigt virala "Gangnam style".
Branschen omsätter miljardtals dollar om året.
Upplärningen av artisterna är också en industri.
-Lärlingarna är ibland inte mer än 11 år. -De bor och lärs upp tillsammans.
Varje ton blir perfekt och varje danssteg lärs in.
Insatserna är höga. Vissa debuterar efter bara några månader.
För andra kan det ta upp till tio år. Många får inte ens någon debut.
Hur många ska jag välja?
Det är kul att förbereda sig för ett nytt album.
Man försöker hitta på nåt nytt.
De här klädprovningarna är bland det mest kreativa vi gör.
Du ser naturligt sexig ut.
-Verkligen! -Du kan inte hejda dig.
Vi tar på oss nåt och försöker se hur det ser ut i gruppen.
Men det... Ibland funkar det, ibland inte.
Det tar tid.
Ska den inte vara lite tajtare? Vad tycker du?
Den åker upp på den här sidan.
Okej.
Lisa!
Lisa har flera olika smaker.
-Hon har på sig vad som helst. -Hon passar i allt.
Det är så svårt att definiera en stil.
Det finns liksom inga gränser inom det.
Vi säger inte "Det här är koreanskt, västerländskt eller asiatiskt."
Jag tror att mode är väldigt internationellt.
När det inte finns några gränser kan man bli man mer kreativ.
Vi håller ju på med helgalen koreografi på scen,
så allt måste vara väldigt anpassat.
-Ingenting får ramla ut nånstans. -Precis.
-Vad är det här? -Det är Coachella.
-Jag missade mitt "eh". -Därför ser vi inte på gamla inspelningar.
Vi bara: "Du missade ditt 'eh'."
"När du gjorde det här i dansen skulle du ha gjort det snabbare."
Jag missade noten. Det var dåligt.
Vi var så nervösa.
Ja, det är stressigt om något.
Om nåt inte fungerar eller om det går fel på scen är det stressigt.
Jämfört med andra scener var det mycket jobbigare.
För vi var så nervösa.
Det var först gången vi uppträdde på den främmande platsen vid namn USA.
Vi drömde om det när vi var lärlingar.
-Det var vad vi ville. -Nu är vi där.
Nu är vi där.
Jag undviker alltid intervjuer när de frågar om mig.
Jag vill helst inte prata om mig själv.
Hur Jennie är?
Det är svårt att lära känna henne först, men när vi blev vänner
märkte jag att hon är väldigt lojal, snäll och en fin vän.
PILATESINSTRUKTÖR
Vi ses varje dag, så jag känner henne. Hon är som en lillasyster.
När jag ser henne på tv tänker jag: "Just det, Jennie är ju stjärna."
Men hon är väldigt jordnära.
Du är jätteduktig.
Hon är min vän. Jag har inte så många.
Långsamt.
Nu ska vi lyfta upp ena benet i arabesque.
Jag har alltid ont i kroppen efter turnéerna och så.
Av alla medlemmarna i gruppen är det alltid jag som är sjuk.
Vissa dagar, precis som alla människor, är man lite extra glad.
Andra dagar är man lite låg.
Jag tycker alltid det är kul att sjunga, dansa och rappa.
Men vi står alltid på scen och måste se perfekta ut och göra samma sak.
Det är som ett långt träningspass varje dag. Det blir aldrig lättare.
Det blir svårare eftersom man blir äldre.
Jag föddes i Korea.
Det var bara jag och mamma. Jag var enda barnet.
Jag bodde i Seoul tills jag var tio.
Jag och mamma reste runt i Australien och Nya Zeeland.
När vi kom till Nya Zeeland var det så fint och fridfullt.
Hon frågade mig om jag skulle vilja bo där.
Då sa jag: "Ja, det skulle jag."
Mellan tio och femton års ålder var jag ensam i Nya Zeeland.
Jag har aldrig varit hemma med mamma mycket.
Inte förrän nu.
Jag bodde hos en familj.
Jag sprang runt och lekte och lärde mig så mycket.
Jag förstår engelska bättre än när jag började.
I början hjälpte mina kompisar mig mycket.
De visade mig sina anteckningar. Nu kan jag göra det själv.
De har lektioner där man får gå ut, campa, spela instrument om man vill, måla.
Man fick göra vad man ville.
Även som tioåring fick man fatta egna beslut.
Det var viktigt för mig som liten.
Det gjorde mig till den jag är idag.
Jag är jätteblyg.
Jag var för blyg för att ens beställa nåt på telefon.
Det hatade jag.
Det tog ett tag att komma så här långt.
När jag fyllde 15 funderade jag på att flytta till USA.
Jag åkte dit och kollade på skolan. Det var till 80 procent bestämt.
Jag åkte tillbaka till Nya Zeeland för att packa, och då insåg jag
att jag inte ville åka till USA och studera helt ensam igen.
Jag ville bli artist. Jag vet inte var jag fick det från.
När jag kom tillbaka gick jag på en audition och kom in direkt.
Jag blev imponerad av hur mycket alla där kunde.
De visste vad de gjorde. Jag ville bara komma ikapp.
Det var vad jag tänkte.
JENNIE EFTER FEM ÅR SOM LÄRLING
Så fin.
Det var så längesen.
Jag sjöng mest mörka, starka låtar.
Så jag undrar ibland vad jag gör nu. Det är väldigt olikt det jag gör nu.
-Jessie! -Du är alltid så cool.
Tyvärr är ingen i den gruppen jag var lärling tillsammans med kvar nu.
När Lisa kom in tänkte jag:
"Wow, det finns folk som är födda till det här."
Min roll... Jag är rappare och första dansare.
Hejsan.
Den här var fin.
Jag älskar vintagekläder.
Vare sig jag är i USA eller nån annanstans letar jag alltid upp second hand-butiker.
Wow. Voilà!
Den kostar 1,1 miljoner won.
-Och den här 320 000. -Och den här?
Den kostar 750 000.
-Kostar den 1,1 miljoner? -Ja, det är tidigt nittiotal.
Den här var cool.
Får jag köpa den här?
Min mamma sköter min ekonomi.
Hon säger: "Nej, Lisa, nej. Sluta handla nu."
Hon säger jämt så, men jag lyssnar inte direkt.
Förlåt, mamma.
1997.
Mitt födelseår.
Jag är född i Thailand.
Jag föddes i Burinamprovinsen.
Vi flyttade till Bangkok när jag var tre.
Min moster var med i ett band.
De hade mikrofonstativ som jag brukade leka med.
Jag sänkte det till min höjd sen dansade jag och sjöng för mig själv.
Så visste mamma att jag älskade att dansa.
Hon skrev in mig på en kurs när jag gick på förskolan.
Det var så det började.
Hon anmälde mig till tävlingar. Olika danstävlingar och så.
-Hur länge har ni tränat breakdance? -Jättelänge.
Jag var med i en tävling när jag var tolv, tretton år.
Då kom en scout och frågade om jag kunde sjunga och ville bli artist.
Då insåg jag att jag älskade både att sjunga och att dansa.
YG råkade ha en audition då.
Då bestämde jag mig för att försöka.
Är det en audition?
Hur många lager har du på dig? Har du två par byxor?
Vad är det här?
-Herregud. -Det här är fantastiskt.
-Vad cool du ser ut. -Jag försöker verkligen.
Efter auditionen väntade jag på att de skulle ringa.
Jag väntade och väntade.
Jag väntade i två månader.
När de till slut ringde tänkte jag: "Är det verkligen sant?"
Jag var mammas flicka.
När jag flyttade till Korea utan mamma blev jag tvungen att ta han om mig själv.
Jag var fjorton.
Jag var så liten.
Jag pratade inte ett ord koreanska.
Jag kunde bara säga "hej". Det var helt nytt för mig.
LISA EFTER TVÅ ÅR SOM LÄRLING
Som tur var fanns Jennie där.
Hon var den enda av lärlingarna som pratade engelska.
Jag pratade engelska med henne.
Om nåt hände kunde jag prata med henne.
Så ja.
Gör det som känns bäst.
Sjung som du vill, för vi sjunger olika allihop.
-Så där. -Okej.
En sak som är bra med oss
är att alla alltid vill gruppens bästa.
-Coolt. Jag är nöjd. -Okej.
Eftersom vi uppträder i grupp försöker vi hitta en balans som fungerar för alla.
Jag tror det.
Vad händer?
Sätt dig, Jisoo.
Vad tror du?
Tror du att jag kan lära mig idag?
Jag skulle vilja lära mig att rita i mina ögonbryn.
MAKEUPARTIST
Visa mig, så gör jag som du.
Jag lär mig av dig idag. Lär du ut så här?
-Andra? Ja. -Jaså?
Finns det såna kurser?
-Jag borde ju ha lärt mig, då. -Folk vill lära sig BLACKPINK-makeup.
BLACKPINK-makeup?
När jag var yngre blev jag utstött för att min familj tyckte att jag var ful.
-Va? -De kallade mig för apa.
Det är okej. Nu är du den sötaste.
Jag växte upp i Sanbon i staden Gunpo i regionen Gyeonggi-do.
Jag bodde med mina föräldrar, min syster, min bror och mina farföräldrar.
Livet jag lever ser väldigt annorlunda ut
än det liv jag trodde att jag skulle leva.
Förr ville jag bli författare eller konstnär.
Även om jag inte kunde måla.
I elfte klass gick jag med i dramaklubben.
Ska jag prova skådespeleri?
De sa att jag borde börja provspela för att få mer erfarenhet.
Min första audition var med YG.
Jag visste inte alls mycket om YG innan jag kom dit den första dagen.
Det kändes väldigt främmande för mig.
Jag trodde aldrig att jag skulle göra det på riktigt.
-Har jag blivit av med bebishullet nu? -Förut var du mer bebisaktig här...
Jag äter ramen innan jag går och lägger mig.
Då kanske du blir ditt gamla jag. Nej, du är fin nu.
Du var så oskyldig, då.
Men du är också annorlunda nu.
Du har din egen butik!
Vem sa åt dig att öppna eget?
-Säg det! Vem var det? -Det var du.
Det var min plan.
Jag har fortfarande stora planer.
Jag tror att det är väldigt få människor som tänker: "Det här är mitt öde."
De personerna har tur.
Det finns inte många såna.
Jag har alltid svårt att somna.
Jag har alltid så många tankar i huvudet.
Att sjunga lättar på trycket.
Allt känns liksom rätt när jag gör det här.
Den låten är riktigt svår.
Jag trodde aldrig att jag skulle få till den.
Ibland saknar jag faktiskt tiden som lärling.
På den tiden omgavs vi alltid av musik.
Nuförtiden har vi mycket jobb så jag får ta mig tid till det här.
Därför gör jag det på nätterna när jag borde sova.
Hej, tjejer och killar.
Jag heter Roseanne.
Jag har precis vaknat. Välkomna till pyjamasnyheter.
Jag föddes i Nya Zeeland.
Sen flyttade jag till Australien när jag var åtta.
Då satt jag jämt vid pianot.
Jag satt och spelade en vaggvisa för mig själv.
Jag var så sömnig och somnade nästan. Så lade jag hakan på knäet...
Jag gick i kyrkan, och hade många koreanska vänner där.
Men i skolan var jag en vanlig australiensisk unge.
Grattis, Rosé.
Jag gillade att ha två liv. Det var lite som Hannah Montana.
Det är lustigt.
Pappa såg på nyheterna att YG skulle komma till Australien.
Han frågade: "Vill du gå på auditionen?" Jag blev helt chockad.
Jag frågade: "Gillar jag musik?" Och han sa: "Ja, det är väl klart."
"Du måste försöka göra nåt med det.
Annars är du snart 25 och ångrar att du inte gjorde nåt."
Jag var sexton.
Efter auditionen ringde de mig och sa:
"Kan du komma till Korea inom två månader?"
Då förändrades hela mitt liv.
Jag hoppade av skolan.
...i Australien. Jag hoppade av skolan.
Jag hade aldrig tänkt på att flytta hemifrån.
Jag hade aldrig sovit borta mer än två veckor i sträck.
Det var... Gud, nu börjar jag gråta.
Jag gråter.
Ja.
Första natten i sovsalen sov alla i samma rum.
Alla sov.
Hon hade med sig en gitarr från Australien och jag sa:
"Spela nåt för oss."
Det var vi fyra. Jag vet inte varför, men det var vi.
Vi sjöng coverlåtar till morgonen. Vi sjöng stämmor tillsammans.
Jisoo sjöng stämmor.
Det var så lustigt. Kan du tro det?
Mina ögon.
Den där är fin.
Här. Ställ dig där.
Ett, två...
-Fint. -Får jag se?
Efter koreanskalektionen på våning fem
tog jag hissen ner till källaren.
Där hittade jag en tjej med kort hår i tofs.
Det var lite pinsamt.
-Jag var nervös. -Du var säkert nervös.
Det var liksom: "Oj, en ny tjej..."
Jag bara...
Jag var så orolig för konkurrensen. Vilken konkurrens.
Allt handlade om konkurrens där.
Hon kände sig hotad av mig men jag var livrädd.
Alla var så bra.
Vi var lika gamla och gillade samma saker.
Vi var båda från andra länder, så när det var jobbigt hade vi varandra.
Vi blev oskiljaktiga.
Vi var verkligen som tvillingar.
Det händer jätteofta att vi går ut och har på oss samma sak.
När vi var lediga var vi alltid tillsammans.
Hon började få australiensisk dialekt.
-Hon har fortfarande det ibland. -Nej.
-Jo. -Nej.
Jag vet inte hur...
Jag trodde aldrig att jag skulle bo i Korea. Plötsligt när jag var sexton:
"Nu är Korea mitt hem."
-Var det svårt för dig? -Verkligen.
Trots att du har mig?
Dig? Du är inte till nån hjälp.
Jag skojar bara.
Ja.
Jag växte upp med en syster. Tänk att inte ha en syster.
Men så fanns Lisa.
När jag hade det tufft hade Rosé det likadant.
Jag trodde att jag var ledsen, men så såg jag dig.
Det som gör K-pop till K-pop är tiden vi har som lärlingar.
LÄRLING 6 ÅR, LÄRLING 5 ÅR LÄRLING 4 ÅR, LÄRLING 5 ÅR
Vi bor tillsammans som på en internatskola.
En lärlingsversion.
Jag tror vi var nio tjejer.
De hade planerat en stor grupp så det var många tjejer där.
Du måste ha deras standard i vartenda ämne.
Det var så många lektioner i början.
Jag hade tre eller fyra danslektioner om dagen plus övning.
Jag hade sånglektioner med två eller tre lärare.
Det var tufft.
Vi var lediga en dag på fjorton dagar. Sen hade vi tretton dagar att repa.
Vi repade fjorton timmar om dagen.
Det är inte lätt.
Repetitionerna.
Men eftersom de är så unga kan de lära sig allt de behöver
de kommande tio åren.
Det finns några grundsteg som man måste lära sig.
Jennie sa: "Det här är de första stegen du måste lära dig."
Hon sa: "Gör så här." Jag bara: "Jag vet inte hur man gör."
Jag minns fortfarande din första danslektion.
-Jag hade ju aldrig dansat. -Det var gulligt.
Ber man en sextonåring dansa för första gången
blir det roligt. Jag såg ut som...
Efter det var jag så arg på mig själv.
Jag tänkte: "Jag ska bli som Lisa." Lisa var liksom dansaren. Hon var bäst.
I slutet av varje månad kom chefen och producenterna.
Då framförde vi en sololåt, en grupplåt och en gruppdans.
Allt det fick vi planera själva, men alla hade en roll.
Nån fick ta rollen att bestämma över sången.
Jag tog alltid rollen som dansare. Därför gjorde jag all koreografi.
Det gjorde jag varje månad. Varenda månad i fem år.
Efter månadsgenomgången fick man betyg.
Vissa fick A, andra B, andra C.
Jag minns att vi skickade hem en av våra vänner varje månad
för att de blev utslagna i testet.
Det fanns så många regler. "De gillar inte det, de gillar inte det."
Allt jag gjorde var fel.
När de sa till mig rätt ut att jag inte var bra,
och jag måste ta mig samman när jag hörde såna saker.
Det är verkligen hårt.
Det var liksom ingen lycklig känsla.
Vi fick inte dricka, röka eller tatuera oss.
Jag åkte sällan hem och måste repa på helgerna.
Mina föräldrar var ganska ledsna och oroliga.
Men de är inte riktigt...
...den känsliga typen.
De visste att jag bara måste göra det här.
De sa åt mig att vara stark och ta mig igenom det.
Jag ringde mamma ofta.
Jag ringde och sa: "Mamma, det är så svårt."
Då sa hon: "Kom hem." Och jag sa: "Nej." Pappa sa: "Rosé, kom hem."
"Vi vill ha hem dig."
Jag hatade när de sa åt mig att komma hem. Det var det sista jag ville höra.
Jag började lite efter de andra.
Jag hann få minnen av kompisar och skolan.
Det ser jag som en välsignelse nu.
Jag ångrar inte lärlingstiden när jag lärde mig att dansa och sjunga.
Men jag önskar kanske att jag hade bott hemma
tills jag var arton, nitton.
Många människor har massor av minnen från högstadie- och gymnasietiden.
Det har inte jag.
Att vänta var det jobbigaste.
Jag trodde inte att jag skulle klara det. Jag gav nästan upp.
Det var dag efter dag med en grupp tjejer. Vi visste inte vad som skulle hända.
Jag frågade mig själv:
"Vill du ge upp för att det inte är lätt?"
Jag visste att jag kunde. Ju hårdare de var mot mig...
Jag bara: "Det här ska jag klara. Jag ska visa dem vad jag är värd."
Efter allt det här kunde jag inte åka tillbaka utan att göra nåt.
Det vore ju pinsamt, tänkte jag.
Jag måste kämpa vidare. Jag var tvungen att ge allt.
Det spelade ingen roll hur lång tid utbildningen tog.
Chefen satte oss i olika grupper varannan månad för att se.
En gång pekade han ut oss fyra.
De utvärderade oss som grupp...
...och vi fyra gjorde provspelningar
och spelade in demos tillsammans.
Det kom naturligt.
Vi bara klickade.
Vi kom bara så bra överens.
Ofta är det nån som vill sjunga mer, eller nån som vill stå i mitten.
Det blir alltid såna små gräl i grupperna.
Men med oss fyra var det tydligt vad vi skulle göra.
Det var det som gjorde att vi kunde bli en grupp.
Det är inte lätt med fyra tjejer i en grupp.
När man jobbar i en grupp är det viktigt att alla har sin roll.
Alla måste få chansen att glänsa.
Det är så synergin föds.
Den insikten förändrade mig. När alla är på rätt plats kan stora saker ske.
När jag kom med i bilden var det sju, åtta, nio tjejer.
Sen började vi spela in låtar och höra vad som lät bäst ljudmässigt.
De fyra vi har nu, den kombinationen.
Sen börjar man se på deras personligheter, deras karaktärer.
De fyra kändes rätt.
Teddy var som nåt slags direktör.
Om nån gjorde nåt med Teddy eller träffade Teddy...
...så var det verkligen en stor grej.
Jag visste inte mycket om honom. Jag visste att han var med i 1TYM.
Det är en annan tid och epok nu. Jag ville bli nån jag behövde som ung.
Jag hade ingen som såg mig utifrån och sa vart jag skulle gå.
-Vi möttes första gången... -När jag var lärling.
Jag var så nervös. Jag kunde inte prata med honom.
Att träffa dig var liksom... sista steget i debuten.
Du var den sista bossen i spelet. När vi träffat dig fick vi debutera.
Oppa, minns du...
...visslingen vi spelade in tusen gånger?
Den glömmer jag aldrig. Den kan jag inte glömma.
Vi kom nästan inte ut med "Whistle" till debuten...
-Många tyckte det var riskfyllt. -Men i sista stund måste det bli den.
Den har lite av en countryvibe, och den är minimalistisk.
Många tyckte den lät för tom.
De flesta var emot den, men vi gjorde det ändå.
Ser ni fotot där?
Det var första gången vi fotade BLACKPINK.
Ja.
Det är oppas favoritfoto.
När jag såg hur bilden blev tänkte jag: "Det här ska bli kul."
AUGUSTI 2016
BLACKPINKS DEBUT
YG Entertainment ska idag lansera sin första tjejgrupp
sju år efter att 2NE1 debuterade.
Producenten Teddy håller på att förbereda den nya gruppen.
Medlemmarna och debutlåtarna har hållits hemliga länge.
Jag darrar!
Så darrig.
"Olika, blandade färger..."
Hur går den?
Allt jag ville var att folk skulle se vår potential.
De behövde inte tänka: "Den här nya gruppen är helt perfekt."
Jag ville att folk skulle bli nyfikna.
-Hej, allihopa. Jag är Rosé i BLACKPINK. -Hej. Jag är Jennie i BLACKPINK.
-Hej, allihopa. Jag är Jisoo i BLACKPINK. -Hej. Jag är Lisa i BLACKPINK.
Efter att ha repat länge tillsammans ska vi äntligen göra debut här på scenen.
Jag är nervös och pirrig.
I framtiden ska vi försöka visa er BLACKPINKS unika färger.
Snälla, älska oss.
Tack.
Så fort vi hade debuterat...
Jag tror att det gick till som jag förväntade mig.
Kom igen.
-Hej. -Hej.
Så spännande. Får vi höra vem som kommer nu?
De släppte två låtar förra veckan som kan bli nummer ett.
Nu ska vi få se BLACKPINK, dagens hetaste rookie.
-Musik... -...starta!
YG:s nya tjejgrupp BLACKPINK
är uppe på förstaplatsen två veckor efter debuten.
Snabbare än så har ingen tjejgrupp fått en listetta.
Jag minns när vi debuterade och alla priser vi fick.
Wow.
Vi kände att: "Wow, vi klarade det."
"Whistle" klättrade och klättrade, och när den blev etta blev vi så glada.
BLACKPINK TOPPAR LISTOR
NYA BLACKPINK ETTA OCH TVÅA PÅ DIGITAL VÄRLDSLISTA
Ärligt talat var jag överraskad att "Whistle" kom till förstaplatsen.
Det var det roligaste.
Jag minns att...
...vi repade när vi hörde att vi var tvåa på listorna.
Vi kollade och kollade, men vi måste repa.
-Vi kollade varje timme. -Sen sa nån: "Herregud."
Vi hoppade, minns jag.
Mina vänner berättade att de hade hört den.
De sa: "Jag är ute och de spelar er låt." Det kändes så konstigt då.
Jag bara: "Gud, vad coolt. Filma och skicka det till mig."
Lisa! Jag älskar dig!
Jag gillar deras stil. De låter inte som andra K-popgrupper.
De har många utländska medlemmar. Det visar att drömmar kan uppfyllas.
De äger scenen de står på.
Deras dans är så mäktig.
När man hör deras musik börjar man bara dansa.
De har den djupaste vänskapen av alla K-popgrupper.
De älskar vad de håller på med, och de är födda till det.
Det här är en tjejgrupp som liksom är på min nivå.
De är så coola. De är världens tuffaste.
När jag var lärling var det ingen som kände till mig.
Men när jag debuterade i BLACKPINK började folk samlas vart jag än gick.
Jag visste inte att vi skulle bli så kända.
-Hur mycket sov du i natt? -Tre timmar.
-Tre timmar? -Ja.
-Alla aktar på sig. -Ut med er, allihopa.
När jag var lärling ville jag det här så mycket.
Men efter debuten får man så mycket ansvar.
Titta in i kameran.
Så kom pressen på nästa grej. "Vad ska vi göra nu?"
"Vi måste hitta på nåt nytt." Det var som om de jagade oss.
Tagning.
Vinnaren är BLACKPINK.
Tack, jag älskar er allihopa.
Det är en stor dag för BLACKPINK.
"Ddu-du ddu-du" har blivit den mest sedda koreanska musikvideon på 24 timmar.
Tre videor sedda över 400 miljoner gånger.
En miljard visningar på YouTube.
När det börjar gå snabbare...
...blir det väldigt överväldigande ibland.
Ja.
Jag minns fortfarande första gången...
...jag kom till Thailand efter debuten.
Ungdomarna där såg mig som thailändare som gått så långt.
De sa: "Jag vill bli som Lisa."
Lisa!
VÄLKOMMEN HEM, LISA
Men då var jag inte riktigt säker på om jag var tillräckligt bra som förebild.
Jag är artist, men jag... Vilken typ av artist skulle jag vara?
Jag tappade bort målet. Jag försökte hitta mig själv.
Kan jag verkligen vara en förebild? Hur ska jag undvika att svika dem?
Det var sånt jag tänkte hela tiden.
BLACKPINKS DELADE LÄGENHET
-Vi behöver socker. -Vi behöver socker
-En sked. -En sked
-Du gillar det här också. -Tanghulu är sött av frukten.
-Måtten är fel, för det var så längesen. -Det är för mycket socker.
Det ser jättegott ut ändå.
Det är en klassisk kinesisk rätt som är svår att hitta i Korea.
En gång började det nästan brinna.
-Vi gör för mycket. -Ja, vi brände det nästan.
Lägenheten försvann nästan.
Det är så här jag lär Jisoo engelska.
Hon har blivit bättre det senaste halvåret.
Hon förstår allt, så ibland pratar vi engelska.
Hur var den?
-Var det gott? Jag får smaka. -Den är varm.
Den är lite bränd.
Inte illa.
Inte illa, men inte god.
Ja, låt oss vara ärliga. Det misslyckades.
Vi hällde inte i nåt vatten.
-Vad pratar du om? -Nej, man ska inte ha vatten.
-Unnie! Man måste ha i vatten. -Måste man? Nej, man ska inte ha vatten.
Vad ska jag göra med dig? Inget fungerar utan mig.
I Korea frågar man alltid folk vad det heter och hur gamla de är.
Om någon är äldre än dig kallar du henne Unnie.
Unnie är vad man kallar en storasyster.
Det är typ...
-Andra länder har inte det. -Vi använder inte varandras namn.
Man säger unnie till dem som är äldre, eller oppa om det är en kille.
Det tar ett tag att vänja sig, men när man väl förstår det
är det bättre än att säga namnen.
Hon är inte Jisoo, utan Unnie. Det är som om vi är familj.
När jag började lära upp mig till artist
hade jag aldrig sjungit eller dansat förut.
Jag visste ingenting, men du lärde mig mycket.
För oss två var det... Det var så hård konkurrens då.
Vi var 20 eller 30 lärlingar.
Eftersom vi är de äldsta i gruppen kom de andra till oss med sina problem.
Jag kände till allas problem. "Vad ska vi göra, Unnie," frågade de.
Jag sa att de skulle säga vad de tyckte, men det var svårt.
Då fick jag ta hand om det.
Jag känner absolut ansvar för de andra. Jag gör mitt bästa för att ta hand om dem.
Den är okej. Den går att äta.
Halvbra.
Okej, bara Rosé och rytmen.
-Herregud. -Inga ord, ingen melodi. Då kör vi.
Folk säger ju ibland att de är rädda för höjder eller vatten.
Jag har alltid varit rädd för att komma in i studion eller för att skriva.
Jag tänkte alltid att en dag måste jag ju bara börja.
-Jag behåller den. -Okej.
-Vi provar igen. -Okej.
Ska jag ändra rytmen? Jag gör samma sak hela tiden.
-Känns det obekvämt att sjunga? -Obekvämt?
Lite kanske. Jag försöker nog en gång till.
Jag har sett Joe några gånger. Hans musik är fantastisk.
Jag frågade Teddy: "Tror du att han skulle kunna hjälpa mig?"
Här är det vi har jobbat på. Det är Rosés första inspelning.
Vi sparade hela filen i en hemlig mapp.
Jag sa att ingen fick höra den. Jag ville gömma den från alla.
När det gäller låtskrivande har Rosé vissa historier i huvudet.
Hon är blyg för att dela historierna. De är så personliga för henne.
Som en dagbok.
Herregud.
-Du lät nervös där. -Ja. "Jag vet inte vad jag håller på med."
Jag tänkte att det vore kul om jag skrev typ...
Efter klockan två eller tre När jag ringer dig...
När du ser mitt samtal...
Nåt sånt.
-Det är okej. -Nu vill jag gömma mig.
-Nej då. -Jag klarar inte det här.
Igår sa Teddy: "Du måste lära dig att visa dig sårbar i studion."
Det är inte speciellt lätt för mig. Men jag skulle säga...
-Det tar tid. -Ja.
Jag har stor respekt för musik.
Jag vill inte bara vara en tjej som sjunger
och berättar att hon skriver låtar. Sån vill jag inte bli.
-Jag behöver ett sånt här. -Ja.
Herregud.
Det är läskigare när jag är ensam.
När jag sitter själv och tänker: "Ska jag försöka skriva nåt?"
Det är mycket läskigare.
Är det bara jag vet jag inte om jag har rätt.
Det är det läskigaste. Jag skrämmer mig själv.
Okej, det spelar vi in. Vilket tempo?
Jag hittade de här ackorden för typ en månad sen.
Jag tyckte att det lät coolt, och sedan dess har jag spelat dem.
-Jag tänkte att du kunde sjunga på det. -Okej.
-Tror du jag klarar det? -Jag tror det. Vi testar.
Det känns bra att ha med precis rätt antal människor.
De kan bara ta emot det som kommer och göra nåt av det.
Joe säger alltid: "Här är det tryggt. Allt är hemligt här inne."
"Du kan göra bort dig, vi säger inget till nån."
Det känns som om jag får uttrycka mig.
Jag har alltid sjungit andra artisters låtar.
Då lånar jag deras känslor och gör dem till mina egna.
Men det här är som att tala från min egen synvinkel.
Jag är som en bebis som lär sig prata i musiken.
Jag försöker sjunga för första gången.
-Jag tappade det. -Vi fick det.
Lisa...
Ska jag ha den här på hemvägen?
Kuma!
En BLACKPINK-tröja?
-Det tycker jag. -Eller hur?
Du bet mig! - Coco bet mig.
Coco bryr sig inte.
Jag har så mycket kläder, men de får inte plats.
Så jag har dem på balkongen.
-Måste vi inte packa till grejen i Japan? -Ta med nåt sånt där. Det är kallt.
-Ta med en halsduk också. -Jag har ingen.
-Ge mig en. -Du är rolig.
-Ge mig en. -Det går inte.
Det där är ingen halsduk.
Jag blir så trött av att jobba
men när vi inte jobbar blir jag stressad av det.
Det är det som är dilemmat.
När vi jobbar vill jag vila
men när vi inte jobbar undrar jag vad jag håller på med.
-Det är upp och ner i det här jobbet. -Det är bara så.
Det är väldigt blandat och vi har inga rutiner.
Saken är den att man aldrig vet hur länge det ska vara.
Det går inte att gissa, och det är svårt.
Det här året har vi levt på turné.
-Vi har bara packat, packat upp, packat... -Det är som en låt.
Nu är vi i alla fall beredda på att planera in vilan.
Förra året slösade vi tid på att...
Sen började turnén och vi bara: "Herregud!"
ETT ÅR TIDIGARE REPETITION INFÖR VÄRLDSTURNÉN 2019
Jag tror vi hade varit tillsammans i tre år när vi åkte på världsturnén.
Det var en lång turné, runt nio månader.
Världsturnén började i Asien.
Coachella var början på vår turné i Nordamerika.
När de sa att vi skulle börja turnera utanför Asien...
Det var en dröm.
Stå här och gör slängkyssar och så.
Du kommer in precis under refrängen innan ni pussas.
Andra refrängen?
-Kom ut refrängen innan och pussa. -Ska jag komma ut före den?
Kom ut långsamt och lek lite. Det är trist när du bara står där.
Det är en mycket större och mer mångfaldig grupp av BLINKS
som ser fram emot att se oss.
Vi vill ge dem den bästa möjliga showen.
Vare sig ni sjunger "Playing with fire" eller "Boombayah"...
Det ser inte ut som ni dansar tillräckligt.
-Dansar vi inte? -Inte tillräckligt.
Publiken måste bli förtrollade av er energi på nära håll.
Jag vet att ni kan dansen, men ansträng er lite mer.
Jisoo, du måste träffa noterna. Var rytmen för snabb för dig?
-Det var första gången jag hade M.R. -Noterna är lite tveksamma i början.
Det borde vi inte ha sagt på filmen.
*** ***
Nu kan de inte visa det.
Enligt pressen har K-popens drottningar landat.
BLACKPINK, välkomna till Thailand!
Tjejgruppen BLACKPINK börjar sin världsturné i Thailand.
Det är speciellt att komma och uppträda i Lisas hemstad.
Det här är den första konserten då vi får träffa våra thailändska fans.
Vi ska försöka att inte svika våra BLINKS.
BLACKPINK!
Jag vill göra framträdanden jag kan se tillbaka med stolthet på.
Jag vill lämna scenen utan att ångra något i framträdandet.
När jag går ut på scenen tänker jag: "Sabba inte det här."
"Du måste sätta det."
Eftersom det var vår första världsturné var det otroligt att se alla fans
som fyllde arenor på ett vis vi aldrig hade trott.
När vi började resa runt var allt nytt för mig.
Det var så kul att träffa fans i hela världen.
När det kommer igång, och vi håller på i typ 30 dagar
är det väldigt tufft att alltid ge allt på scen.
Efter så många flygresor och så många miljöombyten
håller inte kroppen längre.
-Den känns vrickad. -Är det värre på den sidan?
När jag är hemma tränar jag och sköter om kroppen.
Jag är som en mormor, jag är sjuk överallt. Jag måste det.
Jag blir andfådd snabbare än andra.
Jag kan inte hoppa så mycket som andra.
Först förstod jag nog inte vad som skulle komma.
Nu kör vi.
Jag trodde att det bara skulle vara spännande och kul.
Jag äter den utan ketchup.
När vi var mitt uppe i det hade jag inget eget liv.
Det var som ett hål i mitt liv.
Jag levde bara för nästa dags show.
Jag älskar att stå på scen, för där känner jag mig levande.
Men på hotellet kändes det alltid tomt.
Jag är hungrig, så jag beställde nåt litet.
Pocherade ägg.
Då insåg jag att jag längtade hem.
Mums.
Ja! Nu kör vi.
Lisa är den mest pålitliga av oss.
Hon tillför alltid positiv energi.
Om nån av oss har tröttnat en dag...
...får hon den personen att skratta.
Hon ger oss andra energi.
Ibland känns det som...
Ibland tror jag att jag överdriver.
Jag försöker vara lite för positiv när folk är på dåligt humör.
-Men det hjälper verkligen. -Verkligen? Okej.
Då fortsätter jag.
-Fortsätt. -Ja, fortsätt, Lisa.
Vi håller samman som grupp genom att ta hand om oss själva.
Då är vi glada och friska när vi ses, och allting fungerar bra.
Ibland när det ser ut som om jag är jättetrött och arg...
...är jag egentligen glad.
Vi är ju bara människor, och kvinnor dessutom, så vi har våra stunder.
Men det hjälper att ha bra, positiv energi.
Tjena, Los Angeles. Det här är BLACKPINK på 97,1 Amp Radio.
Ni blir den första koreanska tjejgruppen på Coachella.
-Herregud. -Va?
K-poptjejerna i BLACKPINK är i USA det här veckoslutet.
Det är en så stor festival, så jag kunde inte tro att vi skulle dit.
Ska vi spela på Coachella? BLACKPINK? Är du säker?
Är det sant?
Titta där.
Vad spännande!
Vad coolt!
Det var så nervöst.
Vi är en grupp från Sydkorea och representerar vårt land.
Vi ville verkligen visa världen att vi har väntat på det här.
Vi har inte mycket tid...
...så vi hoppar "Stay" och kör "Whistle" och "Kiss and make up."
Jag var så nervös eftersom jag inte visste hur de amerikanska fansen skulle vara.
När vi är på turné med BLACKPINK är fansen där för att se oss,
men folk som kommer på Coachella är alla sorters musikälskare.
Jag var själv väldigt orolig att inte många skulle komma och se oss.
Jag trodde inte ens att vi skulle få 100-200 i publiken.
Jag hoppades att nån skulle komma.
Jag var så sjuk.
Jag har aldrig varit så sjuk.
Jag hade så ont i ryggen, att jag knappt kunde röra mig.
-Vi var oroliga. -Vi var väldigt oroliga.
-Hej. -Lycka till.
-Coachella följer… -Kom igen.
När jag kom ut på scenen insåg jag inte hur stor publiken var.
-Vad gör alla människor här? -Jag vet inte.
Det är så mycket folk.
-Vi klarar det. -Vi klarar det. Det är okej.
Ett, två, tre, nu!
Jennie och Rosé, där.
Vatten!
Har nån ögondroppar?
Slappna av.
Nu börjar vi.
Jag var så nervös när jag gick ut på scenen
och såg folkmassan som skrek och hurrade.
Då fick jag känslan: "Nu gäller det."
Det var på Coachella som jag kände
att det finns folk som förstår att det här inte bara är K-pop.
De ser att det vi gör är nytt, och det gillar jag.
Folk från olika bakgrunder möttes där.
Det visade verkligen... Det här representerar BLACKPINK.
Jag är glad att vi lever i en tid
då folk är öppna för ny kultur och ny musik.
Vem skulle kunna tro, på Coachella,
att tusentals människor skulle sjunga "Playing with fire" på koreanska.
Det spelar ingen roll hur stor publiken är, bara stämningen är rätt.
Alla har samma känsla.
Här kände jag mig verkligen nöjd med vad vi gör.
Det var värt alla år av utbildning.
Det fick mig att känna att jag har valt rätt väg.
Det var det här jag ville göra med mitt liv.
Vad roligt vi har haft.
Det här kommer jag att minnas i hela mitt liv.
Vi älskar er!
Tack så mycket.
God natt!
Vi har hört mycket om Coachella, och en grupp alla talar om är BLACKPINK.
Om du inte visste vilka de var så gör du det garanterat nu.
Efter Coachella tror jag att jag förstod till slut
hur man har kul på scen.
Fokusera inte bara på dig själv, utan använd dig av passionen runt dig.
Ha roligt. Ha roligt med det.
Det gör inget om vi blir gamla och ersätts av nästa generation.
Det kommer ändå finnas de som pratar om oss.
Vi kommer att minnas hur starkt vårt sken var.
LISA GIFT DIG MED MIG
VÄLKOMMEN HEM ROSIE
Kan alla ställa sig upp?
Vi har alla drömmar och en hunger efter att lyckas.
Om man lägger sin själ i det man gör...
Det är då saker kan hända.
Vi älskar er, Bangkok.
Tack så mycket!
Tack!
Sorgligt nog... Det är extremt sorgligt...
Som vi sa förut är det här vår sista konsert på den här turnén.
Jag tycker vi har varit jätteduktiga alla fyra.
Jag är så stolt över oss allihopa.
Vi har gått igenom mycket.
Jag vet att ni bara ser det vi gör på scen,
men vi har gått igenom mycket annat, och jag är så väldigt stolt.
När vi uppträder pratar vi alltid med publiken.
Så jag pratade, och sen såg jag de andra, och då började jag gråta.
Det var som första gången jag pratade med er.
Det är så himla tufft att vi alla bor hemifrån...
Glädjetårar.
-Glädjetårar. -Glädjetårar. Det är okej.
Varje gång vi är i Thailand blir jag känslosam.
Jag vet inte varför.
-Nu börjar jag också gråta. Jag vill inte. -Alla gråter.
-Gråt, allihop. -Gråt, allihop.
Det var jag som ett tåg. Jag, sen Jennie. Om hon gråter så gråter Lisa och...
Jag gråter inte.
Jag gråter inte. Jag gråter sist.
-Tack för att ni kom. Hejdå! -Hejdå!
Se upp. Var försiktig.
-Tack. -Hejdå.
Hejdå!
Ett fan?
Jag är stolt över vad vi har gjort som BLACKPINK.
Vi har växt till nåt vi inte trodde var möjligt.
Våra fans är överraskade över vad vi har blivit
och det är vi också.
Det är som en resa de följer med oss på.
Hejdå.
Därför känner jag mig inte pressad. Vi gör ett fantastiskt jobb.
Vi har ännu mer att visa er. Det här är bara början.
Kött!
Tallriken är varm.
-Vad gott det ser ut. -Får jag smaka?
Tack.
-Vet du vilka vi är? -Ja.
-Ni har väl varit här förut? -Ja, precis.
-Vi var här som lärlingar. -Ja, ni åt här.
-Jag minns. -Jag har alltid kommit hit.
Jag kunde inte ta hand om er.
-Är det därför du är trevlig nu? -Ja. Smaklig måltid.
Tack.
-Halsey kontaktade mig helt plötsligt. -Var hon i Paris?
Hon bara: "Är du i Paris?" Ja bara: "Är du?"
Det var första gången, men det kändes som femte.
Hon sa det: "Är det här första gången?" Jag bara: "Ja."
Hon är som vi. Hon pratar som vi.
-Är hon från USA? -Ja, Los Angeles tror jag.
LA! Kom igen, LA!
-Jag vill bo i Paris. -Jag med! I ett år.
-Vi åker till Paris ett år. -Du är redan parisisk.
Efter ett år vill jag åka till USA.
Jag vill bo i Paris, men jag vill bo i USA och England också.
Om tjugo år?
Jag tror att Lisa kommer att resa jorden runt.
-43? -Är jag 40 då?
-Jag är 42. -Va, är vi 40 då?
Vi kommer nog... Tror ni att vi är gifta då allihop?
-Ja, kanske. -Det är klart. När man är 43!
-Barn vet jag inte, men... -Jag tror att vi är gifta då.
Vi har nog barn då. 42, 44.
-Ska vi ha barn? -Annars kan man gifta sig senare i livet.
Vi kan vara nygifta.
Inga nyfödda!
-Ska vi inte göra comeback då? -I den åldern?
-Du kommer att få ryggskott. -Vi kan nog inte dansa då.
Vi får stå bara.
Undertexter: Sara Palmer