Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag vet att det finns många i världen som har utsatts för sexuellt våld.
Den här filmen kan innehålla triggers. Blunda och andas djupt om du måste.
Det har hjälpt mig många gånger.
Nu ska jag berätta min historia.
Jag tänker dokumentera mig själv.
Vad jag känner och...
Jag vet inte vad som händer härnäst.
Men nästa vecka,
efter den 10 maj, alltså fem dagar innan jag fyller 28 år,
kommer saker och ting att förändras.
Jag har chansen att berätta sanningen om vad som hände mig för två år sen.
Det är nåt som jag tycker har ignorerats.
Det kan innebära en stor förändring i mitt liv,
och även för många andra.
Jag vet inte... Jag är rädd och vet inte om jag kan ta det ansvaret,
men jag vill bara berätta sanningen.
Hej, storasyster. Hur mår du?
Mamma sa att du ska gå ut med det som hände.
Men du kommer att bli stigmatiserad.
Även om du fortsätter som journalist
kommer folk att se dig som ett offer.
Så jag vill inte att du ska visa ditt ansikte.
Berätta vad som hände.
Han har varit politisk journalist i många år.
Han har vänner inom polisen och står premiärminister Abe nära.
Det skrämmer mig.
-Utan bevis blir det ett svårt fall. -Menar ni dna-bevis?
-Ja, det finns inte ens sperma. -Men dna från min behå...
Det bevisar bara att han rörde vid den, inget annat.
Om ni inte har starka bevis
kommer ni att äventyra er framtid, Ito-san.
-Jag minns inget från den kvällen. -Jag kände inte till händelsen.
Jag minns att jag körde på den där gatan.
Jag plockade upp er två där borta.
Du ville hoppa av vid närmaste station.
Jag sa att Meguros station låg närmast.
Det var åt samma håll som hotell Sheraton.
Men när vi närmade oss stationen,
ville han diskutera en sak på sitt hotell
och sa till mig att köra dit.
Jag har ett vagt minne av att du sa: "Släpp av mig vid stationen."
Jag visste inte vem jag skulle lyssna på.
Så jag frågade igen om jag skulle köra till hotellet, och han sa ja.
Han så nåt i stil med: "Jag kommer inte att göra nåt.
Jag vill bara prata."
Hur många gånger bad jag dig att släppa av mig vid stationen?
-Att låta mig gå hem? -Två eller tre gånger.
När vi kom till hotellet klev du inte ur bilen.
Vanligtvis kliver passagerarna ur direkt.
Men du satt kvar, och jag undrade vad det var som pågick.
Sen bar mannen ut dig.
Den 29 maj 2017 I dag ska jag gå ut offentligt.
Det är det enda sättet att få mitt fall återupptaget.
Först vägrade polisen att ta emot min anmälan.
De sa att de nuvarande lagarna gör det svårt att utreda sexualbrott.
Och att Yamaguchi är en högt uppsatt person,
som chef för Tokyo Broadcasting System i Washington.
Sen incidenten har jag som journalist fokuserat på att avslöja sanningen.
Jag har inte haft nåt val.
Att bara se mig själv som ett offer skulle knäcka mig psykiskt.
Arbetet har varit mitt enda sätt att skydda mig på.
Folk måste få veta hur fasansfull en våldtäkt är
och hur djupt det påverkar ens liv.
När jag blev ett offer
blev jag medveten om hur lite våra röster blir hörda.
Som journalist måste jag belysa de här problemen.
När jag såg Yamaguchi tala från sin maktposition
fick jag kramp i bröstet.
Vad betyder yttrandefriheten i det här landet?
Vilka är det som våra medier och lagar egentligen skyddar?
Det är ovanligt att man visar sitt ansikte vid en våldtäktsanklagelse.
Varför har ni valt att visa ert ansikte?
Den vanliga förväntningen på ett offer
är att hon ska vara ledsen och svag, gömma sig och skämmas.
Det är en norm som jag har svårt att acceptera.
Jag har inget att dölja.
Om jag inte talar ut kommer lagen inte att ändras.
Det är därför jag träder fram.
Tror ni att Yamaguchis nära relation till premiärminister Abe spelade in?
Jag tror att nån med större makt påverkade processen.
Nån med större makt?
Japanska män är attraktiva.
Därför utnyttjar kvinnor dem för att klättra i karriären.
De var säkert sexkompisar som blev ovänner, och nu vill hon hämnas.
För ett våldtäktsoffer hade hon för djup urringning.
Det är läskigt att göra en honungsfälla med en kvinna av den kalibern.
Hon kritiserar Japan, men ändå vill hon bo här.
Hon borde strypas.
Rörde skåpbilen sig?
Den ser ut att ha mörka rutor.
Jag vill gömma mig och försöka att inte vara ute bland folk.
Vad sa du? Solglasögon? Ja, det ska jag göra.
Gör dig klar för att bo hos mig.
-Kasta maten som du har i kylen. -Okej.
Jag tar farväl av min lägenhet ett tag.
Det känns som om jag har förlorat mitt hem.
Jag bor i deras sovrum för tillfället. Det är jag!
Hon är som en bebis som gråter mitt natten.
Jag vaknar och är orolig. Hon ligger och vrider sig.
Hon lider, så jag lugnar henne. Klappar henne på ryggen tills hon somnar.
Men hon vaknar snart igen.
När jag ska gå ut får hon sömntabletter.
Jag ropar på henne.
Hon får panik när hon är ensam, så jag ser till att hon tar tabletterna.
Jag trodde inte att det skulle bli så stort.
Den här processen kommer att ta ett tag.
Du kunde inte längre jobba. Du kan inte gå ut.
Du utsattes för förtal av människor du aldrig träffat, som inte visste nåt.
Det är oacceptabelt. Men du försöker överleva.
Jag vill att det ska bli nåt av dina ansträngningar.
Även för din karriär. Det måste resultera i nåt.
Jag har nämligen lovat att ta hand om dem när de blir gamla.
Efter Shioris presskonferens
undrade folk på nätet om det var en attack mot regeringen.
Många grova, oansvariga kommentarer.
De sa till mig att ha svart kostym och vit skjorta.
Det var väl bara ett råd? Ett förslag?
De sa att medierna skulle vara hårda mot mig om jag inte klädde mig ordentligt.
-Och stämde det? -Det fick jag bittert erfara.
-De kallade mig "prostituerad". -Prostituerad?
-För att jag inte hade knäppt blusen. -Vad är det för tid vi lever i?
Jag borde ha haft på mig nåt knäppt, så att de skulle tro att jag var galen.
Jag skojade: "Jag skulle hellre ha bikini eller en skrikig klänning.
Säg inte till mig hur jag ska klä mig." Jag klagade på det.
Och de sa att det är såna medierna är. Nationella pressklubben.
Det är för jävligt.
Den 29:e i förra månaden,
höll en kvinna en presskonferens vid Nationella pressklubben.
Även om somliga stöttar henne,
har andra kritiserat hennes klädsel och andra irrelevanta detaljer.
Den nuvarande lagen om våldtäkt bygger på patriarkala värderingar.
Den är avsedd att skydda gifta kvinnor underordnade sina män.
Även de föreslagna lagändringarna präglas av samma tänkesätt.
Våldtäkt kan bara bevisas vid grovt fysiskt våld eller hot,
inte vid avsaknad av samtycke.
Japans 110 år gamla våldtäktslag
Många har redan sett de negativa reaktioner jag har fått.
Och...det är inte okej.
Jag vill inte vara ett dåligt exempel
för människor som behöver tala ut och be om stöd,
så att de tänker: "Det är så det går, och jag klarar inte av det."
Nej, det är inte okej, så jag måste höja min röst.
Jag får inte sluta tala, för jag vill inte att folk ska tro...
...att det här tystade mig.
Den 30 juni 2017
Jag har bestämt mig för att skriva en bok om min pågående undersökning.
Det här är transkriptioner.
Jag spelade in våra samtal med utredarna och åklagarna.
Jag kände nämligen redan från början att de inte gjorde sitt jobb.
Allt de sa kändes som ursäkter.
Så jag gömde en liten inspelningsapparat i min behå
eller nån annanstans på mig.
Jag har spelat in i två år.
En av de viktigaste sakerna på inspelningarna är den här utredaren.
Jag kallar honom "utredare A".
Han hjälpte mig att få insiderinformation.
Här ser vi vad han sa på telefon.
Utan inspelningarna skulle ingen tro på vad jag har hört.
Två år tidigare 2015
Den 26 april
Utredare A vägrar fortfarande att ta emot min anmälan.
Det är ett svårt fall, för det saknas bevis.
Om ni hade bevis eller ett minne...
Jag sa ju att jag fick tillbaka minnet när...
Kan ni uppge tidpunkten, på minuten?
-Nej, men det var före klockan 5.00. -Hur vet ni det?
För jag lämnade hotellet kring 5.30.
Ni gick vid 5.50, så där tar ni fel.
-Ni minns inte. -Jag vaknade under våldtäkten.
-Jag har sagt att det inte räcker. -Även om jag vaknade medan det pågick?
-Men det finns inga bevis. -Jag förstår inte...
Den 7 maj
Utredare A börjar ta fallet på allvar.
Jag vet vad ni sa tidigare, men lagen har sina begränsningar.
Men jag förstår hur ni känner, så jag vill inte att det slutar här.
Var snäll och tro mig. Men vi poliser måste förklara saker.
Vi måste göra val utifrån vad som är bäst för offret.
-Jag talade med åklagaren... -Ni blev väl avvisad?
Först sa han att det vore svårt att väcka åtal.
Och nu?
Nu när vi har nya bevis vill jag ha dem.
Om jag går till åklagaren med fler bevis
kanske han försöker väcka åtal.
Numret du har ringt kan inte nås för tillfället...
Den 23 juni
Jag har kallats till Tokyopolisens huvudkontor.
-Trevligt att träffas. -Ursäkta att vi ringde med kort varsel.
Varför är den tidigare utredningsledaren inte kvar?
Utredare A? Han blev omplacerad för att han hade gjort ett bra jobb.
Det är den enda anledningen.
Det som skulle vara ett gripande blev i stället en frivillig utfrågning.
Ni kanske inte är övertygad. Det finns en arresteringsorder,
men det innebär inte att vi kan göra ett gripande.
Mår ni okej?
Menar ni att det han gjorde mot mig inte räcker för att gripa honom?
Nej, det menar jag inte.
Så ni har redan en giltig arresteringsorder?
-Det kan jag inte svara på. -Men ni sa ju precis att ni har det.
-Nej, det sa jag inte. -Inte det?
Det är inte jag som ger klartecken. Jag lyder bara chefernas order.
Klockan 22.05 fick jag ett oväntat samtal från utredare A.
Hörde ni vad som hände mig?
Jag hörde att ni blev omplacerad för att ni hade gjort ett bra jobb.
Tja, det stämmer inte riktigt.
Vi borde inte ta det här på telefon.
God kväll.
-Ursäkta för att det blev så sent. -Ingen fara.
Tack för att ni kom efter jobbet.
Jag är ledsen, men jag blev bortkopplad från utredningen.
Jag vet inte vad de sa till er hos Tokyopolisen,
men vi hade definitivt en arresteringsorder.
Jag tog med den till Naritas flygplats.
Vi var fyra som väntade i bilen.
Sen fick vi order från våra överordnade
att avbryta gripandet.
Jag tillhör en organisation, och om jag går emot mina överordnade
kommer jag att betraktas som en förrädare.
Jag vet fortfarande inte varför de avbröt gripandet.
Jag vill se hur långt jag kan komma.
Och om allt misslyckas kan jag visa på problemen med lagen.
Jag tror aldrig att jag kommer att glömma det här fallet.
Två år senare 2017
Tack för att jag får komma i dag.
Fantastiskt, på ert visitkort står det "Byrån för våld mot kvinnor".
Enligt en enkät från regeringskansliet är det bara 4 % av alla våldtäktsoffer
som lyckas anmäla våldtäkten till polisen.
Vad anser ni om att 96 % av alla fall inte blir anmälda?
Faktum är att 70 % av alla offer inte söker hjälp hos myndigheterna.
Så det är svårt att sätta dem i kontakt med vårt stödcentrum för sexuellt våld.
Det största hindret är att gå till polisen,
och det tuffaste för mig var att återskapa händelsen med en docka i naturlig storlek.
Vad tycker ni om det som utredningsmetod?
Regeringskansliet känner inte till omständigheterna i individuella fall.
När det gäller polisens utredningsmetoder
anser jag att de borde agera
enligt de riktlinjer som finns på plats.
Ja, men trots att man säger så här har det inte lett till handling.
Riktlinjerna för att handskas med offer har funnits i 15-20 år.
Så det är beklagligt att de inte följs i det dagliga arbetet.
Vi måste fortsätta anstränga oss för att vidta åtgärder där det brister.
-Ursäkta att jag inte svarar mer konkret. -Tack så mycket för er tid.
Gör ni intervjuer på alla relevanta områden?
Ja, men Tokyopolisen och nationella polisen har inte gått med på det.
-Det här är den enda myndighetsintervjun. -Så det är bara vi?
-Ja, det blev så. -Polisen...
Jag vill vänta med nyheten att boken ska publiceras.
Jag är orolig att Yamaguchi ska försöka stoppa publiceringen i domstol.
-Kan han göra det? -Ja.
-Det visste jag inte. -Det är möjligt.
Du skriver ju om honom.
Om du använder verkliga namn kan de kräva att den stoppas.
Men andra medier, då? Som tidskrifter och dagstidningar.
Det räknas som nyheter, och då gäller det inte.
Men en bok kan bli föremål för rättsliga åtgärder.
Säg vad det här är!
"Black Box", det är titeln på min bok.
Det ett uttryck som åklagaren använde.
Han sa jämt: "Det är i en svart låda, så vi kan aldrig veta vad som hände."
Det säger allt om vad som är fel med vårt rättssystem.
Den kom precis! Nu känner jag mig färdig.
Jag har namnet på boken.
"Black Box"!
Ja! Mer vin! Här är den gröna lådan.
Vi har fem liter vin. Jag älskar min gröna låda.
-Använder ni er jobbtelefon som polis? -Det går bra nu.
-Är ni säker? -Jag tror det.
-Vi kan prata när vi träffas. -Okej.
Ska vi träffas och prata nästa vecka?
Det kan vi göra. Ska jag vara beredd på nåt?
-Nej, det tror jag inte. -Okej.
Hej så länge.
Oj, det var utredaren!
Vi ska träffas klockan sex nästa vecka, onsdagen den 13:e.
Det känns som om han vill prata om nåt.
Kanske vill han träda fram. Jag hoppas det.
Han kanske vill säga att han vill tro mig
och gå sin egen väg för att berätta sanningen
och vara en del av det.
Om det är möjligt skulle jag vilja be er att uttala er offentligt.
Kanske till och med vittna.
-Det går inte. -Varför inte?
Inte om jag ska behålla jobbet.
-Inga planer på att sluta? -Jag behöver ekonomisk trygghet.
Tyvärr kan jag inte ge er det!
Jag förstår behovet av förändring och er vilja att åstadkomma det.
Jag tycker att det som ni gör är viktigt.
Jag har blandade känslor.
Om jag avslöjar det som jag har skrivit i min bok...
...kan han förlora jobbet.
Det är svårt att tänka. Jag vet inte vad som är det rätta.
Men om man är en journalist
som verkligen synar politikerna,
då måste de veta att man är journalist och att det kan komma ut.
Och vårt jobb är att berätta sanningen.
Men han är en bra kille, så...
Ledamot Yunoki.
Polisen väntade på Naritas flygplats för att gripa Yamaguchi,
men de lät honom gå förbi och åka därifrån. Varför?
När pressen frågade om gripandet avbröts
på begäran av premiärminister Abe eller chefskabinettssekreterare Suga
sa Nakamura, chefen för Tokyopolisen:
"Jag ansåg inte att ett gripande var nödvändigt."
Det här gäller den där Shiori och våldtäktsanklagelsen mot Yamaguchi...
-Får jag fortsätta? -Avbryt stenograferingen.
Jag skulle vilja be er
att inte diskutera privata medborgare i parlamentet.
Vi pratar om medborgare hela tiden!
Får Yamaguchi särskild behandling för att han är vän med Abe?
Yamaguchis biografi om Abe publicerades
bara två veckor innan målet avvisades.
Om Yamaguchi hade blivit gripen hade Abe inte kunnat låta den publiceras.
Klockan 16.00 Möte med journalistveteraner
Jag skulle vilja filma dagens möte.
-Jag får inte vara med i bild... -Jag förstår!
Låt mig presentera mig. Jag heter Kanehira.
Jag har jobbat i 40 år på TBS:s redaktion.
Yamaguchi är en yngre kollega till mig.
Jag känner mig ansvarig för att ha fostrat den här sortens män.
Jag vill börja med att be om ursäkt för det.
Din presskonferens fick stort genomslag.
Så varför var det bara en tv-kanal som tog upp den?
Och tidningarna skrev knappt om den. Det tyckte jag var bisarrt.
Jag trodde att alla skulle vilja rapportera om en så stor skandal.
Men så blev det inte.
Nakamura, chefen för Tokyopolisen, uttalade sig efter presskonferensen.
Han underströk att han hade stoppat gripandet på grund av bristande bevisning.
Jag planerar att intervjua honom den här månaden.
-Nakamura? -Och överrumpla honom.
-Det blir roligt att se! -Vilken chock!
-Otroligt. -Wow...
Det är nåt som vi aldrig skulle tänka oss att göra.
Att den som storyn handlar om intervjuar en nyckelperson...
Det skulle jag bara göra i yttersta nödfall.
God morgon!
-När brukar han gå? -Häromdagen var det kvart i åtta.
Våldtäktsanklagelsen mot Yamaguchi...
Angående arresteringsordern som ni stoppade...
Varför lade ni ner utredningen?
Om ni hörde talas om fallet samma dag, hade ni då nog med tid att undersöka det?
De undrar vad som står på!
Hallå. Har han gått?
Hitåt?
Runt hörnet?
-Var är han? -Han borde komma ut.
-Vad har han på sig? -Där är han!
Ursäkta!
Han visste om det och undvek oss.
Han visste det.
När jag sprang ångrade jag att jag hoppade över frukosten.
En bra spurt!
Jag trodde de skulle sakta ner när jag kom fram, men de ökade farten.
Du knackade i alla fall.
Jag önskar att jag fått ett ord i alla fall. Jag borde haft gympaskor.
Va?
-Det där liknar skåpbilen som vi såg. -Gör det?
Hej, jag har en fråga.
Säljer ni buggdetektorer?
Buggdetektorer? Låt mig kolla...
Jag sa det som om det var helt normalt: "Har ni buggdetektorer?"
Han bara: "Okej, jag ska kolla."
Jag får se...
Den piper överallt.
Kan det vara min radiomick?
Det var jag!
Vi försöker igen.
Oj, det skrämde mig.
-Hur gick det? -Den funkar fortfarande.
Jag vet inte.
Om vi pratar om nåt viktigt får vi göra det på toaletten.
Den 23 september 2017
Sista redigeringen med min förläggare.
Frasen "Våldtäkt är ett mord på själen"...
Här har vi den. Vi stryker den och sparar till slutet.
-Hej! -Det här är Nishihiro, er advokat.
-Kan vi prata nu? -Ja.
Ert mål kommer inte att återupptas.
Jag förstår.
Det är beslutet från åtalsprövningsnämnden.
Klockan 19.00 Krismöte med min advokater.
Kan jag be prata med min advokat?
Japan Times frågar om det här innebär slutet för brottmålet.
Ja, det gör det.
Okej, tack.
Yamaguchi har gjort ett mycket långt uttalande till pressen.
"Om några medier beskriver mig som en brottsling
kommer jag att vidta rättsliga åtgärder."
Han menar inte bara tidigare artiklar, utan allt som skrivs i framtiden.
-Det är ett uppenbart hot. -Vi är redo!
Hej, mamma?
-Shiori, det var längesen. -Ja, det var det.
Alltså...
I går kom beslutet från åtalsprövningsnämnden.
Gjorde det? Och?
-Det går inte att väcka åtal. -Va? Går det inte?
-Så han blir inte åtalad? -Nej.
Skämtar du? Hur är det möjligt?
Jag ville bara berätta det.
Jag förstår. Så frustrerande!
-Tycker du verkligen det? -Det är väl klart!
Han borde bli arresterad!
-I dag i Shiorinyheterna! -Tack för att ni tittar!
Råttan red på oxens rygg. Sen hoppade den av.
Råttan kom etta, oxen tvåa.
Därför sägs det att katten jagar råttan.
Shiori!
-Mamma fyller 33 i år. -Nej, 23. Tio år yngre!
Min förläggare skickade precis den här.
Min familj vet inte att den kommer ut om tretton dagar.
Jag orkade inte hantera deras nej.
Jag visste att det här är nödvändigt, men jag utsätter dem för fara.
Jag minns fortfarande
vad min pappa sa. Jag berättade att jag skulle göra presskonferensen och de sa:
"Du är inte här för att diskutera det.
Du berättar bara vad du ska göra, men vi vill stoppa det."
Och pappa sa: "Som pappa vill jag
att min dotter ska ha ett normalt, lyckligt liv.
Träffa nån, gifta sig och få barn.
Hoppas att du kan bo nära oss."
Jag vet att jag kan göra det ändå,
och att bli tystad skulle inte kunna göra mig lycklig.
Men om jag förlorar möjligheten att vara nära dem...
Det är lustigt, jag skrev i mitt testamente:
"Jag mådde dåligt efter presskonferensen,
men jag skulle aldrig begå självmord.
Om nåt händer som liknar självmord, ber jag er att utreda det,
för det är inte den jag är.
Om det händer, lova att ge ut boken och den här dokumentären."
Det skrev jag i lördags.
Jag ville ut i naturen, men jag var så rädd för att åka ensam.
Jag oroar mig för att jag inte har utredare A:s tillåtelse
att citera honom i min bok.
-Hör ni mig? -Ja.
Jag kunde inte prata, för jag var på fest.
Ursäkta att jag stör, men jag måste berätta en sak.
Är det okej att jag är berusad?
-Ni kanske nyktrar till nu. -Jaså?
Alltså, faktum är att jag skriver en bok.
-Var snäll och tryck inte mitt namn. -Det ska jag inte göra.
-Det får ni inte. -Jag ville bara tala om det.
Det låter som en bra idé.
Ni är ju journalist, och det är viktigt att dokumentera.
Tack. Jag skrattar för att er svar överraskade mig.
Bara ni, som har stått upp mot den här verkligheten, kan förstå hur det är.
Allmänheten förstår inte.
-Men mitt jobb är att få ut det. -Ja, ni är ju journalist.
Jag frågade mig hela tiden vad jag kunde göra.
Jag skämtade om att ni skulle hjälpa mig ekonomiskt.
Men det borde inte handla om det. Finns det nåt som jag kan göra?
Om jag ska vara ärlig hade jag velat att ni trädde fram.
Tja... Jag kan göra det om ni gifter er med mig.
Det vore förstås en lösning.
Men vi är på väg i samma riktning.
Jag kan inte vittna i ert civilmål
så länge jag jobbar som polis.
När jag kommer på nåt sätt som ni kan hjälpa mig på
kommer jag att be om ert stöd.
-Javisst. -Tack.
-Mår ni bra? Tar ni hand om er hälsa? -Jag överlever.
-Äter ni ordentligt? -Ja, det gör jag.
-Låt mig bjuda er på middag. -Tack, kanske.
Vad tycker ni om att äta?
-Gillar ni ramennudlar? -Jag älskar det.
-Då får vi äta ramen nån gång. -Ja.
Kanske när allt lugnar ner sig. Tack.
-Ge inte upp, och glöm inte att äta. -Tack så mycket.
-Ursäkta för fyllan. -Ingen fara! Tack så mycket.
-Hej då. -Hej då.
Klockan 14.00 Slutversion ska lämnas till förlaget
-Hinner vi? -Det är ett tajt schema.
Tryckeriet jobbar för fullt.
Varför ska det gå så fort?
Det är för att det snart är val.
Det är en chans till en stor politisk förändring.
Boken borde finnas som underlag för väljarnas beslut.
Just nu är du den person som kan åstadkomma en förändring.
Förut har offren, kvinnorna, inte haft inflytande nog för att träda fram.
-Jag hoppas vi når ut till bokaffärerna. -Just det.
Jag fick ett samtal från min advokat.
Han sa att Tokyos borgmästare vill att jag går med i hennes nya parti
och ställer upp i nästa nyval.
Och...
Folk säger att om det går bra för Abe i det här valet,
då är mitt liv i fara. Det är skitsnack, men...
Får jag säga så? Det är illa.
God kväll! Jag är Shinzo Abe från Liberaldemokratiska partiet.
Vi ska bygga ett Japan där människor kan drömma om framtiden.
I morgon är det val.
Min förläggare tyckte att jag borde undvika medierna,
på en säkrare plats.
I morgon är det val, vi får se hur det går och så är det bara.
Jag deltar inte i det.
Jag är bara en journalist som upplevde det.
Jag vet inte vad folk förväntar sig.
Jag är ingen aktivist och gör inte propaganda för nåt.
Jag blev plötsligt så trött.
Kanske all press.
Jag känner ingen press och vill inte ha nån press. Det är inte min...
Det är inte min...
Premiärministerns parti ser ut att vinna stort.
Det är fyra rader med boken vid ingången.
Det ser ut som om folk har tagit den.
En kille stod och läste, men han lade tillbaka den.
Jag borde ha sagt: "Jag har läst den, och den är bra."
"Jag har läst den fyra gånger."
Det finns en känd producent i Hollywood,
och många kvinnor har berättat om vad han har gjort mot dem.
Så nu finns hashtaggen MeToo.
Det känns som om folk i hela världen har börjat prata om det.
Det känns fantastiskt!
Jag vet inte vad hon heter. Här finns bara en mejladress.
"Jag har tänkt det här ett tag, men i och med boken vill jag säga
att jag skäms över att vi tillhör samma kön.
Tror du att du inte har gjort nåt fel?
Jag är strängt uppfostrad till att undvika såna saker.
Även om det som du säger är sant
tycker jag synd om männen som du anklagar. Du borde skämmas."
"Premiärministern" av Noriyuki Yamaguchi
Hela världen går framåt
i och med MeToo-rörelsen.
Men i Japan går vi bakåt i frågan om sexuellt våld.
I hela världen rapporterar medierna med misstanke om det här fallet.
Mörkläggning kan inte tillåtas.
Utredningen är full av "svarta lådor".
Premiärminister Abe,
kände ni till den här utredningen?
-Chefen för säkerhetskommissionen... -Nej, han står inte på listan.
Jag frågade premiärministern. Det här är obstruktion!
Låt mig svara.
Min fråga ställdes till premiärministern, inte till er!
-Det är meningslöst om inte Abe svarar. -Premiärminister Abe.
Ledamot Yunoki, använd ert sunda förnuft.
Som premiärminister kommenterar jag inte
om vad jag vet eller inte vet i individuella fall.
Men jag kände absolut inte till utfallet av det här fallet.
Journalisten Yamaguchi våldtog Shiori Ito...
I sin bok talar Yamaguchi om sitt förhållande till premiärminister Abe.
De spelar golf, vandrar och har varit vänner i över 16 år.
Hej! Trevligt att träffas. Jag heter Shiori Ito.
-Du är ju känd! -Jag hörde att du nämnde mitt namn.
-Jag råkade bara gå förbi. -Får jag ta en bild?
-Shiori! Jag följer ditt fall på nätet. -På så vis.
-Jag hejar på dig. -Tack.
-Lycka till! -Tack så mycket.
När man ser henne på nära håll
ser hon inte alls ut som på bilderna.
Det var väl inte den Shiori som blev våldtagen?
-Jo. -Var det hon? På riktigt?
-Det förstod jag inte! -Hon är överallt på nätet.
Shiori? Har hon gått? Varför sa du inte att det var flickan som blev våldtagen?
Det påminner mig om att det har gått sex månader...
...sen jag blev "den våldtagna flickan" för allmänheten.
Jag talar till kvinnor inom media i Harajuku.
Tack för att jag får komma hit.
Då sätter vi i gång.
Shioris fall visar hur svårt det är att prata om sexuellt våld,
att ens höja rösten när nåt är fel. Det japanska samhället måste förändras.
Liksom normen att man får negativa kommentarer om MeToo.
Jag undervisar i journalistikteori.
Det första jag lär ut är att journalistik handlar om att syna makten.
Men vår journalistik har inte synat makten som män har.
Jag har undvikit att ha kjol på jobbet
och gömt min feminina sida, så att folk inte ska lägga märke till mig.
Men på senare år har jag känt att det inte är rätt.
Samhället kan inte förändras om inte både män och kvinnor förändras.
Alla vi som har arbetat inom media känner igen det.
När jag var mellan tjugo och trettio hände nåt liknande mig.
Jag kände att jag inte kunde fortsätta som journalist om jag trädde fram.
Så jag höll tyst.
Men när jag läste Shioris bok
ångrade jag att jag inte hade brytt mig om nästa generation.
Det skäms jag för.
Förlåt, jag har blivit hes. Tack för att ni delar med er.
När jag talar känner jag alltid att jag står här naken.
Men i dag känns det som om jag är täckt med filtar.
Förlåt.
Det är första gången jag känner så här. Så många filtar att jag inte kan röra mig.
Att vara här, med så erfarna branschkollegor.
Och veta att ni känner likadant som jag.
Den här dagen har gett mig mycket hopp.
Tack så mycket, Shiori!
Japans rättssystem är så dåligt att FN menar att det måste förändras.
Shioris brottmål lades ner, så nu går hon vidare med ett civilmål.
Det blir en lång kamp, och angreppen mot henne kommer att fortsätta.
Jag fick ett mejl från chefen för New York Times Tokyoavdelning.
Hon har äntligen publicerat artikeln om mig. Vi träffades för ett halvår sen.
De har väntat på ett tillfälle att publicera den,
och nu var det rätt tid, så de har gjort det.
Hittills har de varit det enda medieföretaget
som har kunnat få prata med Yamaguchi.
Det sa hon på telefon för två veckor sen.
Jag läste precis artikeln,
och plötsligt såg jag hans panna
när jag scrollade i artikeln.
Jag fick en panikattack.
Om bara ett foto av honom får mig att känna så,
hur ska jag då klara av att sitta i rätten
och se honom med egna ögon?
Den 10 februari 2018
Förberedelserna inför rättegången börjar bli intensiva.
-Vi måste gå igenom deras påståenden. -Vad som är sant och falskt.
De har skrivit sin version av sanningen i detalj.
Vi måste kolla alltihop, stycke för stycke.
Rubrikerna blir: "Fullständiga motbevis av den anklagade."
Vi måste kämpa emot det genom att förbereda våra huvudbevis.
Annars kommer vi att se svaga ut.
Det jag insåg var...
Min enda motivation för att tala om det här, att leva och göra det...
...kommer av att jag är journalist.
Jag ser på det som nåt som hände någon annan.
Och när jag blev den personen visste jag inte hur jag skulle stå ut.
Jag insåg...
...att jag inte har tagit itu med mig själv.
Jag vill träffa personen från justitieministeriet.
Ja, Sufian.
Det handlar inte bara om sexuellt våld.
Det är ett maktproblem, att makten missbrukas.
Vi skulle alla kunna vara offer,
förövare eller iakttagare.
Du känner till historien med vd:n Qiangdong.
Hon sa att hennes vänner inte ville pressa henne, för det är för mycket.
Jag bara flyr och kan inte stanna.
Jag vill inte konfrontera mig själv.
Den 23 mars 2019
Yamaguchi genstämmer mig på 130 miljoner yen för ärekränkning.
Ni är säkert alla upprörda över Yamaguchis genstämning.
I dag inleder vi "Öppna svarta lådan" för att stötta Shiori i hennes civilmål.
Låt oss alla sluta upp bakom henne.
Förlåt, jag glömde vad jag skulle säga.
Jag visste faktiskt inte om jag kunde komma hit i dag.
För ett par veckor sen kunde jag inte röra mig på två dagar.
Incidenten ägde rum kring den här tiden för fyra år sen.
Jag insåg att jag inte hade sett körsbärsblommorna på fyra år.
Jag hade varit utomlands, så jag frågade mina vänner om vi kunde gå och titta.
Men sen undrade jag varför jag kände mig så nervös.
Jag insåg att incidenten ägde rum när de stod i blom.
Efter det klarade jag inte av att se körsbärsblommor.
Det fick mig att inse
att minnena kan triggas när som helst.
Vi är så många som lever med den här smärtan.
Mamma, pappa...
Tack för alla åren ni uppfostrade mig.
Jag känner mig verkligen ynklig.
Men hur ska jag stå ut med den här smärtan?
Jag vet inte längre.
Jag har välsignats med många möjligheter och levt ett lyckligt liv.
Men trots det
kan jag inte leva det liv som jag har fått.
Alla har ett odjur inom sig, men mitt tog inte kål på mig.
Jag har kommit så här långt, och jag klarar av att möta honom.
Pappa ringde mig i dag.
I morgon ska han ta ledigt från jobbet för att komma hit.
Jag vill inte tänka på hur det känns för honom att komma till rätten.
Tänk inte på det!
Jag undrar hur det känns.
Ska du läsa det här?
-Det viktigaste är mitt vittnesmål. -Här?
-Måste du läsa upp det? -Ja, fast jag har gjort det många gånger.
-Måste du memorera det? -Jag måste kunna det ordentligt.
Då ska jag läsa det.
Ska vi börja?
"Jag mejlade svaranden den 25 mars 2015
och frågade om det fanns några lediga anställningar.
Som journalist ville jag jobba med samhällsfrågor,
men i Washington skulle jag få skriva om politik.
Jag ville uttrycka min oro över det på vårt möte.
När jag kom dit visade det sig till min förvåning vara en middag för två.
Det kändes fel, och jag visste inte hur jag skulle tolka situationen.
Plötsligt kände jag mig yr och gick på toaletten.
Jag har inga minnen efter det, förrän jag vaknar på ett hotellrum."
-Mår du okej? -Ja, bara lite...
-Vill du ta en paus? -Det är okej.
"Jag vaknade med intensiv smärta i underlivet.
Jag visste inte var jag var eller vem som låg på mig.
Jag försökte knuffa bort honom, men han var för stark, och jag fick panik.
Jag sa att jag behövde gå på toaletten, och han flyttade sig äntligen.
Jag sprang in och låste dörren.
I spegeln såg jag att min bröstvårta blödde och att jag hade blåmärken.
Jag hade inga minnen av vad som hänt, så jag blev livrädd.
Jag behövde lugna ner mig, leta upp min kläder och ta mig därifrån.
När jag öppnade dörren grep han tag om min arm och tvingade ner mig på sängen.
Mitt ansikte låg tryckt mot överkastet.
Jag kunde inte andas och trodde att jag skulle dö.
Svaranden sa: 'Jag gillar dig. Du får komma till Washington. Du är godkänd.'
För honom var jag bara en liten sak. Jag kände mig maktlös.
Jag frågade var mina underkläder var. Han ville behålla dem som en souvenir.
Jag kände hur jag förlorade all kraft och gjorde min kropp liten.
När jag bad att få underkläderna sa han:
'Nu är du som ett gulligt, hjälplöst barn', och gav tillbaka dem."
Den här går inte att knäppa.
Strunt samma.
Det är en lång kö. Var snälla och vänta.
Den 8 juli 2019 Korsförhör vid tingsrätten i Tokyo.
Jag har blivit tillsagd att inte spela in i rättssalen.
-Du gjorde bra ifrån dig. -Ja.
Vi är stolta.
Våra blickar möttes.
Han satt bakom mina advokater.
När jag stirrade på honom tittade han på mig.
Hans ögon sa "Vad vill du?", och sen vände han bort blicken.
"Jag är fortfarande här", det ville jag att han skulle veta.
"Jag lyssnar på dig. Allt hänger på dig."
Jag är så glad att jag inte bad om en skärmvägg.
Även om jag kommer att få nya mardrömmar.
Men att jag inte fick panik när jag såg honom stärkte mitt självförtroende.
Du klarade ett hinder.
Nu kan jag hantera skägg. Skägg och flint.
Den 6 oktober 2019
I morgon hålls den sista förhandlingen i mitt civilmål.
Jag fick ett mejl från en portier på hotell Sheraton.
Han minns kvällen mycket väl.
Han anmälde det till polisen, men hotellet tvingade honom att hålla tyst.
-Han minns många detaljer. -Jättebra!
När jag klev ur taxin
gick jag bort från ingången och försökte komma undan.
Det lät också som om jag jämrade mig högt.
Jag var så berusad att jag inte verkade vara vid medvetande.
-Det är ett viktigt vittnesmål. -Det tror jag också.
Men min advokat, Murata, vill inte att vi fördröjer rättegången.
Det finns nämligen en risk att domarna ändrar sig.
Som jurist anser jag inte att det är skäl nog att fördröja rättegången.
Det som oroar mig mest är att hotellet ska hindra honom från att vittna.
"Man måste fråga sig varför han träder fram nu."
Det här tror jag inte på, men...
"Kan han var kopplad till Yamaguchi?
Vi måste vara skeptiska."
Den första rättegången är avgörande. Ert liv står på spel.
-Hallå? -Hej, är det här Chikuba-sans mobil?
-Ja. -Shiori Ito här. Tack för er tid.
-Ingen orsak. -Kan ni prata nu?
Jag vill fråga en sak. Det som ni skrev i dag
innehåller viktiga nya bevis.
Så jag skulle gärna vilja använda det i rätten.
Men vi måste säga att det är ett vittnesmål från portiern som arbetade då.
Om vi säger det i rätten...
Det är en offentlig förhandling,
så medier och andra på plats kommer att höra det.
Det kan leda till problem för er.
Men jag frågar er nu,
eftersom i morgon är det min enda chans att informera domarna om saken.
Finns det nåt i det som jag har sagt
som ni skulle oroa er över?
Jag vill göra allt för att hjälpa er.
Ni får lov att avslöja mitt namn.
Inget kan jämföras med det lidande som ni har fått utstå.
Jag oroar mig inte för nåt. Varsågod och använd mitt namn.
Jag är villig att vittna även om hotellet försöker hindra mig.
Som jag sa tidigare...
Straffen för sexualbrott är för milda.
Jag har alltid tyckt att det varit fel.
Jag har aldrig trott att jag skulle få den här möjligheten.
Jag vill att ni ska vara glad för att jag arbetade den kvällen.
Jag är själv glad för det.
Man tar för lätt på såna här brott.
-Tack så mycket. -Ingen orsak.
Jag är så tacksam för er beslutsamhet.
Jag uppskattar det verkligen. Tack.
-Sköt om er. Hej då. -Hej då.
Den 18 december 2019
Dagen för domslutet i tingsrätten i Tokyo
Med sitt civilmål ville Shiori bryta upp den svarta lådan.
Det är inte bara en persons problem, utan ett samhällsproblem.
I dag får vi äntligen ett utslag.
Våldtäkt är en mammas värsta mardröm.
Efter presskonferensen
var hela familjen, även hennes syskon, emot alltihop.
Jag hoppas på ett positivt utslag, så att familjen kan enas igen.
SEGER
Vi vann! Tack, allihop!
Där är hon!
Grattis!
Kan ni berätta hur det känns?
Ärligt talat vet jag inte vad jag känner.
Men när jag kom ut fick jag en kram av min vän.
Det är ett sorts avslut.
Men segern innebär inte att det som hände försvinner.
Jag måste fortfarande...
...komma på hur jag ska hantera mina sår. Det här är inte slutet.
Det här är en milstolpe, men det finns så mycket kvar att göra.
Låt oss tillsammans tänka på var och en av dem.
Det jag ser framför mig i dag är nåt helt annat än förut. Tack, allihop!
Mina damer och herrar, välkomna herr Yamaguchi upp på scen.
Ni har tydligt hävdat att ni inte har gjort nåt olagligt.
Men när ni ser tillbaka på den kvällen, finns det nåt ni ångrar?
Önskar ni att ni hade gjort nåt annorlunda?
Begick ni några misstag, även om ni kanske inte bröt mot lagen?
Jag vill vara tydlig med att jag inte begick nåt brott.
Det är det viktigaste.
Men om jag talar om nåt annat än det rent juridiska
kan det leda till missförstånd.
Om jag säger att jag ångrar mig kan en journalist tolka det som nåt olagligt.
Men jag ångrar verkligen det som hände.
Hon har fått lida mycket.
Hon har fått så mycket...
...PTSD. Och jag också, så det är en mycket beklaglig händelse.
Och jag ångrar mycket på ett etiskt plan.
Men jag måste ändå hävda att jag inte gjorde nåt olagligt.
Räcker det som svar?
Jag ska översätta de viktigaste punkterna...
Yamaguchi överklagade beslutet. Mina strider i rätten fortsatte.
Lögnerska!
Du tjänar pengar på andras olycka!
Hur vågar du? Du beter dig som en idol!
Utredare A blev kvar vid Tokyopolisen.
Portiern fick behålla sitt jobb på Sheraton.
Nakamura, som avbröt gripandet,
blev chef för Japans nationella polis.
Den 8 juli 2022
blev före detta premiärminister Abe skjuten under ett valmöte.
Yamaguchi var den förste som rapporterade om hans död.
Samma dag fastställde högsta domstolen min seger i tingsrätten.
Den här låten igen!
Vad är det här?
Ditt hår!
Det tog så lång tid.
Jag var 25 och nu är jag 33!
Det är slutet på en era.
-En era? -Det är sant!
Du klarade det.
Tillägnad alla överlevare.
Undertexter: Richard Schicke www.junefirst.tv