Downloaded from YTS.MX
Ano?
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Jedeš autem nebo na kole? - Jsem v autě.
Teď jsem u nádraží Østerport.
Østerport? Myslela jsem, že jsi v Nyhavnu.
Chceš vědět, kdy budu doma?
Ne, potřebuju emocionální podporu. Jsem na všechno sama.
Když se jedna zhroutí, musím pořád nosit tu druhou
a nemůžu se o ni postarat…
Chápu, ale…
Jen potřebuju podporu, když tady jedna z nich pořád něco vyvádí.
Jak se všichni máte?
Děti jsou doma s mou ženou.
- Potřebuju podporu. - Proto asi nevoláš.
Zní to, jako by sis potřebovala ulevit a vylít si to na mě.
Nic s tím neudělám.
Ne, nic takového. Chci se zeptat, kdy budeš doma.
Potřebuju podporu. To je celý.
Dějou se mi tyhle situace a nemám komu zavolat
a nechat se podpořit, víš?
Podívej. Zatím ahoj.
- Ahoj. - Papa.
Pa.
To je šílený!
Je to šílený! Ty kráso, neuvěřitelný!
Je to mazec. Je to totální mazec.
Royal Aréno, chci vás slyšet!
Něco ve mně pořád spěchá. Jako by…
Jako by hned za rohem bylo něco dalšího,
co je ještě šílenější, větší a hlasitější než všechno předtím.
Ahoj, jsem Christopher.
Ten pocit naléhavosti mě poháněl mnoho let
a vím, že bez toho zápalu bych to nezvládl.
Jaký je tvůj sen ohledně hudby?
Miliony prodejů. Madison Square Garden. Možnosti jsou neomezené.
450 milionů streamů. V Koreji.
Vždycky jsem všemu říkal ano.
Každé šanci dostat svou hudbu mezi lidi.
Umí zpívat i skládat hudbu
a dnes večer také debutuje jako herec.
Hudebník Christopher hraje hlavní postavu nového dánského filmu
s názvem Krásný život.
Dotáhneš mě před 100 lidí a necháš mě ve štychu.
Hned mě napadlo, že je to obrovská šance.
„Tohle chci.
Samozřejmě musím k tomu filmu složit celý soundtrack.“
Můj život rázem končí. Budoucnost mizí v dál.
Váš film uvidí lidé po celém světě.
- Ve 190 zemích. - Jaký je to pocit?
Moc se těším na ohlasy diváků.
FILM Č. 1 NA NETFLIXU
KODAŇ, 2023
Nevím ani, jak to shrnout. Je to mazec.
Je to úplně na hlavu.
Myslím, že budeme muset přehodnotit spoustu našich plánů.
Měli bychom zvážit turné „Krásný život“.
- Celosvětové turné? - Jo.
Do prdele!
Tohle je životní příležitost.
Jo. Všechny dveře máš otevřený.
To je střih, co?
Právě mi řekli, že v USA je ten film v top 10 a pak…
Oslava s lahví mléka.
Frčí to na všech platformách. Instagram, Spotify, Netflix.
Je to síla!
Ten spokojený výraz.
Tak jsem se cítil, když jsem se ráno probudil.
Cože?
Víš, co to znamená?
Víš, co to může znamenat? Může nám to změnit život.
CHRISTOPHER OPRAVDOVÝ KRÁSNÝ ŽIVOT
…se se mnou nesměješ.
Jen pláč.
Vždy, když jen pomyslím na chvíli, kdy řekli jsme si
sbohem.
Není snadné to říct někomu jako ty.
Zahraju něco jiného, co jsem napsal.
Z cesty. Jdu hrát hity.
Prošel jsem zkouškou času, padal jsem volným pádem.
Tornádo nás varovalo…
Řeklas, zlato, teď se pevně drž.
Máš moje nejlepší roky, zlato.
- Je to krásný! - Že jo?
Před odjezdem chceme slyšet všechny písně z nového alba.
Chcete slyšet nové album?
Je moc hezké, že teď budeme čtyři dny spolu.
Jo.
Nulle, na co se nejvíc těšíš, až pojedeme do Bornholmu?
Na zmrzlinu Krølle-Bølle, že?
Na tu se těším i já.
- Jde ti to. - Podívej se na sebe.
Moc ti to jde.
Můžeme vyrazit.
Než nastartuješ, hoď špinavé plenky
ven do popelnice, ať to vyvezou.
- Jo. - Jsou hned u vchodu.
- Do které popelnice? - Do směsného odpadu, zlato.
Jasně. Použij hlavu, Christophere. Směsný odpad.
Mám pro tebe skvělou zprávu.
- To zní skvěle. - Akorát že ne.
- To snad ne. - Jo.
- Jde o Portugalsko? - Jo. Nějaká korejská televizní show.
Je to obrovský promo.
Vždyť jsme včera nebo předevčírem rezervovali letenky.
Sakra! Vypadá to, že letos na dovolenou nepojedeme.
Vždyť můžeme jet jindy.
Prostě zůstaneme doma. Kdo potřebuje…
- To bolelo, Isabelle! - Aspoň víš, jak mi je.
Mám tě štípnout?
- Že to musíme zrušit. - Pojedeme v lednu.
Jo, zlato, ale to je za moc dlouho.
Musíme být chvíli spolu jako rodina.
- Mělo to být jen pět dní. - Jo. Jasně.
- Nebudeme pryč dva týdny. - Ne.
Ale pokud je to tak důležité…
Zabalils tohle?
Koupil jsem flexi letenky, takže jdou zrušit.
- To máme štěstí. - Jo.
Nebo je přesunout. Můžeme jet v září.
- A pak… - Mám koncert v Royal Aréně.
A v říjnu a listopadu máš turné?
Už to bude, zlatíčko.
- Je už všechno v autě? - Ne. Ještě dvě tašky.
Vezmeme je, až budeme zamykat.
Líbí se ti to?
Je studená, že?
- Koukej. - Jo.
Páni! Působivé. Šedesát.
Je fajn užít si takhle pár dní.
- Tak můžeme jet domů o týden dřív. - Christophere.
Kdy se budeme koupat v Opalsøenu, hrát minigolf a Ludo,
dělat palačinky a všechno to, na co jsem se těšila?
Všechno, na co ses těšila. Hrát Ludo, Solitaire…
Hrát minigolf. Miluju minigolf.
Na povalování se na Bornholmu a nicnedělání máme dalších 20–30 let.
Ale ta příležitost, co teď mám, je jen teď.
Jasně. A proto na všechno kývneš
a proto odjíždíme z Bornholmu dřív a rušíme Portugalsko a tak dál.
Protože tvá práce je teď na prvním místě, že?
Stejně nejsem dovolenkový typ.
Čtyři dny jsou úžasné
a pak jsem nesvůj a musím cvičit nebo jezdit na vodním skútru.
Je tam sedm káčátek. A dvě labutě. Nejsou roztomilí?
Sedm. Máme co dělat, zlato. Máme jen dvě.
- Chceš sedm dětí? - To ne, ale chci víc.
Tak tři nebo čtyři. Víš?
Kdyby sis měl vybrat, kolik dětí bys chtěl?
- Dvě. - To snad ne.
- Stačí mi to. - V tom případě nic nebude.
Ne.
- Uděláme další hned? - Ne!
Až za čtyři měsíce.
- Páni. - Ahoj. Pusu.
- Myslíš to vážně? - Jen mám pocit…
Nikdy nebudeš litovat dětí, které máš, a já…
Nemyslím, že bychom toho litovali. To vůbec.
O tom nepochybuju.
Ale se vším, co se teď děje, a že už se dvěma máme plné ruce práce…
Unavuje mě to.
Chtěla bys teď třetí, kdybych ti řekl,
že to takhle bude dál?
Vím, že to takhle bude dál.
Jen proto, že máš nějaký kariérní sen…
I tak bych chtěla…
„Nějaký kariérní sen.“
„To, že sníš o tom, že budeš muzikant,
neznamená, že nebudu mít víc dětí. Hned teď!“
Taky bys jednou chtěl víc dětí.
Sním o spoustě věcí, ale ne o třetím dítěti.
To ti můžu říct.
Co by se stalo, kdyby ses rozhodl,
že příštích deset let budeš hlavně tátou?
Protože jsou tady teď. Chtějí ti být nablízku.
- Ty první roky nevrátíš. - To je dobrá otázka.
Co kdybys odmítal práci?
Našel si něco nenáročnýho,
abys je mohl vyzvednout ze školky a byl tu každý den a víkend?
- Co by to znamenalo? - Mohl bych trochu zpomalit.
Ale stresovalo by mě zas něco jiného. Ten pocit „co kdyby“.
Co kdybych si nedal pauzu a pokračoval?
Jeden z hlavních důvodů, proč to dělám, je, že si myslím…
že chci využít svůj potenciál.
- Vím, že… - Proč?
- Já nevím. - Je to smysl života?
Využít svůj potenciál?
- Pro mě to smysl má. - Jo.
Když vím, že mám potenciál dojít fakt daleko.
Myslím, že to zas tolik lidí nemá.
Tenhle vypadá dobře.
Plány se mění rázem.
Strach odsouvám stranou.
Věci se stanou.
Nemůžu dítě ještě mít.
Vždyť stále jsem nedospělý.
Můj život rázem končí. Budoucnost mizí v dál.
Bude mi chybět doba, kdy byli jsme jen my dva.
Napsal jsem tu píseň pro film Krásný život,
když jsme s Cille mluvili o dětech.
Jako bych uvnitř umíral…
Svého života krás.
- Tři, dva, jedna… - Ne!
Vždycky jsem věděl, že chci být táta,
ale pořád nebyl ten správný čas.
Ahoj!
A tehdy to pro mě byl prostě „krásný život“.
Měl jsem pocit, že víc skvělý to být nemůže.
Milano, Milano.
Nejvíc jsem se bál, že přijdeme o to, že jsme prostě jen zamilovaný pár.
Přechod ze dvou lidí k tomu, že budeme tři, je šílená změna.
Ja-ba-da-ba-du.
Můj život rázem končí. Budoucnost mizí v dál.
Bude mi chybět doba, kdy byli jsme jen my dva.
Já nemám chuť se loučit se vším, co mám rád.
Jako bych uvnitř umíral, když se mám vzdát…
Začínáme zlehka, divným zlatým ptákem…
Sakra! Sakra!
A ona správně poukázala na to,
že načasování nebude v našem životě nikdy dokonalé.
Znamenalo to dát sbohem krásnému životu, ale zároveň jsem hluboko uvnitř věděl,
že až se to dítě jednou narodí,
všechno změní a dá všemu novou hloubku
a přinese zcela nový význam.
Náš život by tím dostal zcela nový význam.
Ahoj broučku. Ahoj.
Je to nový človíček, který je na vás stoprocentně závislý,
a všechno, co se potřebuje naučit, mu musíte dát.
To všechno je velká zodpovědnost.
Teď už si bez dětí neumím život představit.
Ahoj.
Tohle je ten nejkrásnější život.
To nejcennější, co máte.
Můj život rázem končí. Budoucnost mizí v dál.
Bude mi chybět doba, kdy byli jsme jen my dva.
Já nemám chuť se loučit se vším, co mám rád.
Jako bych uvnitř umíral…
Smyslem té písně bylo,
že jsem se těšil na tuhle novou kapitolu.
Těšil jsem se, že něco bude důležitější než hudba.
Ahoj.
Narodila se Bella. Vyšel ten film, byl na prvních příčkách
a odstartovalo světové turné.
Paradoxně mě to odvádí přesně od toho,
k čemu jsem směřoval, a jsem tím ještě víc zaneprázdněný,
což je úplně na hlavu.
Jako bych uvnitř umíral, když se mám vzdát
svého života krás.
DEN PŘED TURNÉ
Ne! To ne! To ne.
Nulle, víš, že táta půjde zase do práce?
Bude se ti po tátovi stýskat?
- Ne. - Co? Nebudu ti chybět?
- Ne. - Proč ne?
- Táta chybět. - Budu ti aspoň trochu chybět?
Ty mi budeš chybět moc.
Proč se tohle nestalo před osmi lety?
Bylo by skvělé, kdyby se to stalo před třemi lety.
Vždycky to bylo součástí snu,
že budeš vystupovat v zahraničí. Je to vážně super.
Vždycky jsi byla taková… „Nevěřím, že k tomu dojde.“
No tak. Já to prostě nevnímám jako štěstí.
Chápu, že jde o načasování.
Železo musíš kout, dokud je žhavé.
- Ale není to… - Neladí to s rodinným životem.
Ten je důležitý pořád. Nic není důležitější.
Ne.
- Ne. Ale… - Máte to? Nic není důležitější.
Je tak roztomilá.
Dávno před dětmi a Cille jsem měl sen
a teď mám šanci si ho splnit.
Vždycky jsem toužil stát uprostřed jeviště.
Jdeš dneska na tu párty?
Doufám, že přijdeš.
Nebylo pochyb o tom, že tohle chci dělat, že tohle musím dělat.
Měl jsem disciplínu, dřel jsem, neustále jsem se snažil.
Chvíli jsem neposeděl, protože z toho je kulový.
Musím něco tvořit.
Nabíjí mě to.
Mám pocit, že jsem to chtěl víc než kdokoliv jiný.
Za každou cenu. Ať to stojí, co chce.
To proto jsem psal ty písně,
proto jsem trávil hodiny hraním. Kvůli tomuhle.
Vždycky jsem toužil po světovém turné, vždycky jsem chtěl říct:
„Jak je, New Yorku?“
Ta možnost se mi teď otevřela.
Vím jen, že teď se nezastavím.
Šlápnu na plyn a buď to vyjde nebo ne.
Poslední pusa.
Až holky vyrostou a budou mít věk na to, aby pochopily
moje rozhodnutí odejít, budu jim moct vysvětlit,
že jsem si šel za svým snem.
Snad si najdou něco, z čeho budou stejně nadšené
a řeknou si:
„Musím to udělat, stůj co stůj.“
Čau lidi. Tady Christopher. Zdravím vás z letiště.
Jsem neskutečně nadšený. Brzy ahoj.
Jako pták lítat,
na lidi dole se dívat,
poslouchat Bowieho zpívat
Heroes v rádiu.
Pořád dokola.
Už když mladí jsme byli, už když mladí jsme byli,
už tenkrát jsme snili
o svobodném světě.
Zvládli jsme to.
První vyprodaná show ve Státech.
Všichni bychom si měli v LA nechat potetovat záda.
Cítím se skvěle. Paráda.
Začíná mi to docházet. Začínám to chápat.
Tři, dva, jedna…
Slunce rudě září, mami.
Les roste jako… Bum.
Světové turné, zlato!
Jsme na startovací rampě.
Třicet vteřin.
Les roste jako… Bum.
Ahoj zlato. Jsem v práci, broučku. Budu zpívat.
Les roste jako…
Kolo své mám rád, budu na něm rajtovat…
Moje péro tvrdne mi…
Deset, devět, osm…
Díky, zlato. Miluju tě.
- Miluju vás. Ahoj. - My tebe taky.
Je to jízda.
Tolik zemí, tolik měst, tolik různých kultur.
Je to šílený. A tohle je jen začátek.
Lásko, já lítám. Hledám směr.
Lásko, procitám.
Nemám na výběr.
New York, zlato!
ČÍNA
UTRECHT
Lásko moje…
SOUL
V mnoha obdobích života jsem chytil správnou vlnu
a jak se jednou na té vlně svezeš,
snažíš se chytit další, že jo?
A když se vezeš, musíš počítat s tím, že může kdykoliv opadnout.
Nemůže to trvat věčně. Když jsi na ní, je to intenzivní.
Nebude to trvat věčně, proto je to výjimečné.
Když surfuješ, jedeš na vlně 15 vteřin a stojí to za to.
Pádluješ 15 minut zpátky, protože je to kouzelný. Proč?
Protože to netrvá věčně.
Za tím jdu. Za adrenalinem. Za tou vlnou.
Paráda. To je skvělý.
Prosím.
Když máme dobrý den… Víš…
Když se probudím plná energie a dobře se vyspím,
jsem za všechno vděčná a všechno je v pohodě.
Samozřejmě, že by měl. Jasně, je to těžké, ale je to něco,
co jsme si vybrali…
Holky jsou šťastné. Jsou v bezpečí
a když vidí tátu, mají radost…
Jsou šťastné, my jsme šťastní. Je to nekonečný kruh pozitivity.
Jindy, když jsem naprosto vyčerpaná
a jedno z dětí špatně spí a brečí
nebo se všechno kazí a ještě před obědem
rozbiju desátou sklenici, mám pocit jako…
Proč je zrovna teď pryč? Proč s tím souhlasil?
Proč jsme si to vybrali?
Nemůžeme mít klidný život a prostě jen být spolu?
Nemůže si najít práci hned za rohem jako všichni ostatní?
Když se rozhodneš jít za svou vášní nebo snem, má to svou daň.
Platí ji lidi kolem tebe. On ji taky platí, ale…
Jo.
Ahoj Bello.
Ahoj zlato. Ahoj lásko.
Je tak roztomilá. To mě zabije.
Ahoj zlato. Ahoj.
Ahoj. Ahoj zlato.
Ahoj.
- Pusinku. Ano… - Ahoj.
Hej!
Cítím se trochu jako Ray Charles.
Dáme to dohromady.
Musíš začít, než to začne.
A pak začneš…
Ne, ne! To bylo skvělý! Chci hrát dál! Bylo to úžasný!
- Pořád tam jsou. - Vážně?
Ne, ne.
Ne, sakra. Pojďte. Zahrajeme to na akustickou kytaru.
Prostě musíme.
Jestli máme ještě zahrát, bude to úplně akusticky.
A půjdeme za vámi dolů.
Můžeme?
Řekla mi, těhotná jsem.
Celý život najednou mi probleskl hlavou.
Pořád tam jsou a křičí, 20 minut po skončení koncertu.
„Ještě! Chceme ještě!“ Je to šílený. Naprosto šílený.
Ježíši Kriste.
Zpívejte.
Můj život rázem končí. Budoucnost mizí v dál.
To, co se právě stalo, je důvod, proč dělám, co dělám.
Chci, aby odešli a říkali si:
„To byla čistá, upřímná, opravdová vášeň.“
Budou pak odcházet motivovaný a inspirovaný a tak.
Tehdy se hudba stává skutečnou a magickou.
Sakra, to je nářez. Miluju dělat hudbu!
Miluju dělat hudbu.
Ano!
TÁTA JE DOMA
Mami, no tak! Otevři. Otevři mu dveře.
Otevřeme, zlato.
Sledujeme, jak mraky mění tvar.
S bouřkou zkoušíme, jak déšť chutná nám.
Ale když zůstanem stát, bude pozdě možná.
Dobře. Začneme dnes.
Dnes a zítra zkoušky kapely.
- Mám schůzku s Jannickem. - Ano, zítra.
Omylem jsem dala Jannicka na zítřek, ale je to dnes.
Pak mám módní přehlídku a pak vyzvednu děti.
- Módní přehlídka. - Týden módy.
Zítra budeš zase celý den zkoušet a mám přehlídky a prezentace.
- A večeře? - Ano, večer mám večeři.
- To ne. - Zlato.
- Je to jedna večeře. - Jedu pryč na šest dní.
Jdeš na večeři s Georgem Jensenem. Já budu pryč…
středa, čtvrtek, pátek, sobota, neděle, pondělí.
Nechoď na večeři, těsně než odejdu.
- To pozvání jsem přijala už dávno. - To je mi fuk.
Ale zlato.
Jdeš za Jensenem, já na týden odjíždím.
Co až se vrátím? Máš modelingovou zakázku na Mallorce.
Ano, v neděli a v pondělí.
- Jako bys to nevěděl. - Panebože.
- Mluvím do zdi. - Tak aby bylo jasno.
Jedu na šest dní pryč. Večer před tím jdeš ven.
- A až se vrátím, budeš dva dny pryč? - Jeden.
Jsem ráda, že i když je to teď mnohem složitější,
můžu cestovat, i když to vyžaduje víc plánování
na rozdíl od dřívějška, kdy jsem cestovala pořád.
Ale jsem ráda, že jednou za čas můžu.
Co máme holky, všechno jsem odmítala.
- Odmítala jsem práci v zahraničí. - Je to…
Teď jsem vzala dvě práce. Podívej se, kdy odjíždíš do Asie.
Proto nerad koukám do kalendáře. Je to jako…
Jsi schopný dívat se jen jeden den dopředu.
Já tohle všechno vím. Nepřekvapuje mě to.
Nepřekvapuje tě to.
Když si člověk uvědomí, že je doma jen pět dní v měsíci.
Jo.
Je to těžká situace, protože je ke mně tak chápavá
a dovolí mi skoro všechno. Nikdy neřekne ne.
Ale když jsem doma, trávím s nimi všechen svůj čas.
Konečně jsem doma, ale ona má spoustu plánů…
Nemůžu jí to zakázat. Můžu jen říct, že budu pryč…
Budeme od sebe 7–8 dní.
Bylo by skvělé, kdybychom mohli strávit ten poslední večer spolu.
Ahoj Mikkeli.
- Ahoj. - Ahoj Chrisi.
Zpívej z plných plic, ať to grády má.
Pro mé lidi, pro mé dcery.
Zasel jsem semínko, tys dala mu vody.
Všechny ty dny, kdys zůstala po boku mém.
Jistotu mám,
že nejsem sám.
Ty růst všemu dáš, ale především
díky tobě věřit můžu.
Taky by ti bodlo kafe. Jsi unavená.
Velká ségra tě vzbudila. Měla radost, že tě může vzbudit.
Jsi připravená do školky, zlato? Nezapomeň svačinu.
Mým snem je mít rodinu a rodinný život, to miluju.
A zároveň cítím,
že když Christopher tolik cestuje a je často pryč,
musím být doma tou pevnou skálou,
základnou, strukturou, klidem a vším tím chci být.
Znamená to, že se musím vzdát víc věcí, než se mi líbí,
věcí, které mi dávají jiskru.
Dobře, je to: Jsme na té správné straně?
Jak začneš zpívat, je tam přechod.
- Slyšíš mě? - Chtěl jsi probrat tu večeři.
Myslím, že je to trochu moc. I proto, že…
Proto volám. Ráda to zruším.
Zruším pro tebe všechno.
Nedělej to kvůli mně. Ne jen proto, že to chci.
Sama bys měla chtít strávit poslední večer společně.
Zlato, s holkama budu pořád
a chci s nima být.
Ale chci strávit nějaký čas i s tebou.
Nebo spíš se všemi pohromadě.
Ale jestli nepůjdu, udělám to kvůli tobě.
CO MÁ NOELLE UDĚLAT ZUBY - UČESAT - HRÁT, ZPÍVAT
Musím dostát svým povinnostem. Rozhodli jsme se mít děti.
Jejich štěstí je nejdůležitější.
A…
To si pořád říkám.
Příštích pár let je jenom o tom.
Pak budu mít čas, abych se zase věnovala kariéře.
Sama sebe o tom snadno přesvědčím. Ale snadněji se to řekne, než udělá.
Jako teď, chápeš?
Řekni pápá.
- Pá. - Pá.
- Dostanu pusu? - Pá.
Děkuju, zlatíčko!
Jako by teď začínala druhá polovina mého dvojího života.
Jak držet se mám, když držet čeho se nemám?
Proč jít na domácí metu, když doma jsem bez tebe sám?
Moje kola hoří, tvoje se točí pořád dál.
Když o tom přemýšlím, nechce se mi jít.
Čím dál víc o tom přemýšlím a nechce se mi jít.
Prodali jsme 400 lístků a já jdu za chvíli na pódium.
Bude to děsnej propadák.
Budu hrát prázdnému sálu.
Je to na hovno!
V Paříži jsme taky hráli pro 400–500 lidí. A bylo to skvělý!
Nejde o to, že by prodali málo lístků.
Jde o to, že objednali příliš velký sál.
Je to šílenej tlak a za čtyři hodiny jdu na pódium.
Potřebuju ukázat…
dobrou show, ale budu v situaci,
kdy toho nebudu schopnej.
Jste tu? Tu, tu…
Sakra, na to fakt nemám.
Máme nějaký trable s elektřinou.
Je to fakt průšvih, takže se musíme omluvit.
Je to naprostý chaos.
Takže hrajeme přes PAčko?
Máme side filly,
co fungují jako PAčko, ale hrajou přímo na tebe.
- Ty jo. - Taky mě napadlo…
Chce to elektřinu,
ale mohl bys být uprostřed sálu s pár monitory kolem.
- To zní skvěle. - Skvělý plán.
- Uděláme něco úplně jiného. - Naprosto.
Scéna bez mikrofonů? Na pódiu?
S mikrofony.
- Hotovej rock-and-roll. - Jo.
Nevím, jestli to bude fungovat. Bude to znít skvěle, nebo hrozně?
Všechno se tak podělalo,
že tam můžu jen jít a dělat, co můžu.
Jak je, Sao Paulo?
Nemůžu vám slíbit dokonalou show, ale jedno vám slíbit můžu.
Tohle si budu pamatovat navždy, bude to výjimečný večer.
Zlato, jsem na to sám.
Tak pusu mi dej.
A všechno bude…
zase…
fajn.
Do prdele.
Koho by to napadlo?
Bylo to kouzelný!
Dneska to byla šílená jízda na horské dráze.
Jsem úplně zničenej. Jako bych běžel maraton.
Řekni, proč svět se pořád točí,
proč ptáků zpěv mi trhá uši.
Jako by nevěděli, že jsi pryč.
Hvězdy svítit důvod nemají,
tak ať se klidně schovají,
protože tu dnes nejsi.
Svou cestou sis dál šla.
Nezapomeň na mě však.
Jedna fotka
je to jediné, co z naší lásky zbylo nám.
Ahoj zlato. Ahoj beruško.
Jste v knihovně, broučku?
Je to zábava?
- Řekneš ahoj? - Ahoj.
Nakreslíme další duhu?
- Jedna pro mámu. - Děkuju. Ještě jednu. Děkuju, zlato.
Cille mi poslala fotky Nulle,
kde má culík a vypadá jako velká holka a ty si říkáš…
Na měsíc starých fotkách vypadala ještě jako miminko.
Tolik se toho děje, když si pryč. Zvlášť s půlročním dítětem,
ale taky s dvouapůlletým.
Přicházíš o spoustu maličkostí, ale na těch záleží nejvíc.
Díky nim je poznáváš, vidíš je růst a tvoříš si s nima pouto.
O všechno přicházím.
První rok jejího života jen samý pápá.
To už ti nikdo nevrátí. To se nedá vynahradit.
Takhle jsem si otcovství nepředstavoval.
„Uděláme si děti, ale vůbec s nima nebudeme.“
Ale uvědomuju si…
že potřebuje i tátu.
Cille říká, že se v noci budí a ptá se: „Kde je táta?“
„Žene se za svým snem.“
Co je teď nejdůležitější?
Je to být s rodinou a s dcerami?
Nebo koncertovat, protože „tohle je moje šance“?
„Musím do toho jít, nebo toho budu do konce života litovat.“
Nemám z toho radost, ale je to důležité.
Nejde jen o to, jak se teď cítím a co mi ty pocity říkají.
Jde o tu práci, co jsem tomu za deset let dal.
Nemůžu konečně najet na dálnici, abych z ní hned sjel.
Nejdůležitější asi je…
přiznat si, že je sakra těžký mít dvě děti a kariéru,
a prostě to skousnout.
Rozhodl ses sám. Rozhodl ses vystupovat.
Rozhodl ses, že chceš dvě děti.
Tak přestaň fňukat.
Řekni, jestli víš.
Zlato kočičí.
„Fool’s Gold“ symbolizuje můj úspěch.
Máme k téhle všechno, co potřebujeme?
Jo, rozhodně.
Řekni, jestli víš. Zlato kočičí.
Příliš dobré, aby to byla pravda? Pak na špatné cestě jsi.
Všechny ty povrchní věci, za kterými jsem se léta hnal,
je to skutečné zlato, za kterým jdu, nebo je to „zlato kočičí“?
To je věčná otázka. Stojí to za to?
Je na konci duhy skutečné zlato,
nebo dojdu na konec duhy a řeknu si:
„Proč jsem to sakra dělal? Pravé zlato mám doma.“
- Kde… Jo. V pořádku. - Krása.
Tuhle písničku miluju.
Je to fakt silný.
Myslím, že máme hotovo, ne?
Zlato, nech ten nůž. Umyjeme ho.
- Ahoj. - Ahoj zlato.
Řekneš tátovi, kdo tě dnes přišel ve školce navštívit?
- Velikonoční zajíček. - Velikonoční zajíček?
Fakt? Povíš mi o něm víc, Noelle?
Radši ať nám táta řekne, jaký je plán.
Emil říkal, že v neděli nepřijedeš.
Prý se nevrátíš až do úterka, ale nic jsi neřekl.
Doufám, že po Nashvillu budeš pár dní doma,
aby sis odpočinul.
Ale vlastně nic nevím.
Nevím, jak to bude dál, protože…
Ale zlato, nemůžeš v neděli vystoupit z letadla
a v pondělí si s jet lagem stoupnout na pódium ve Švédsku.
Co to o dva dny odložit,
ať se přizpůsobíš časovému posunu a popadneš dech?
Jinak to ale nejde.
Už toho mám dost, že nejsi doma.
- Chci, aby ses vrátil domů. - Ano.
Řeknu to takhle. Nemám…
Nemám z toho radost, že budeš pryč ještě déle.
Příliš dobré, aby to byla pravda? Pak na špatné cestě jsi.
Jsem moc mladý, abych litoval, že naletěl jsem na zlato kočičí.
Než zapomenu, ukážeš mi nebe? Oči mé nevidí,
kam to má zajít.
Řekni, jestli víš.
Zlato kočičí.
Cítím že Cecilie, kterou jsem byla,
než jsem měla děti, kterou jsem byla většinu života,
jako by postupně mizela.
Tolik věcí, které považuju za součást své identity,
je spojených s mou prací.
Napsala jsem knihu s názvem Instagrim. Je o duševním zdraví a sociálních sítích.
Snad vám předám něco,
co jste nevěděli, a posvítím na téma,
na němž podle mě musíme ještě hodně zapracovat.
Na cillemouse se tento týden strhla lavina kritiky.
Vydala knihu a teď čelí nařčení z pokrytectví.
Lidé se ptají: „Můžeš být tváří téhle agendy?“
Vyprovokovalo to soudy veřejnosti.
Nikdo se nedržel zpátky, připomínalo to krvelačné běsnění.
Páni! Moje kniha Instagrim, která má zítra vyjít, připoutala tolik pozornosti.
Díky za váš zájem a díky všem, co mi vyjadřují podporu.
Ale chci i říct, že ke kritice nejsem hluchá a beru si ji k srdci.
Řekni mi, jak se cítíš, co se děje a co je nového.
Jaký je plán…
Všichni mi říkají, ať se od toho odpojím
a nemyslím na to.
Ať se o sebe postarám. A až se to uklidní,
můžu pokračovat a hodně do té debaty přispět.
Už to pak nebude o mně. Sociální sítě jsou, jaké jsou.
- Nemůžu změnit… - Instagram nezměníš.
…sociální sítě.
Evidentně jsem to nekomunikovala jasně.
Musím za to převzít zodpovědnost. Vím, že jsem součástí problému.
Chápu, že je to paradox.
Ale i já mám k dokonalosti daleko. Jsem zmatená jako všichni ostatní.
Víš, co by společnost měla udělat?
Mnohem víc o tom šířit povědomí
a zavést nějaké předpisy a jasné označování,
abychom mohli otevřít tu debatu a vzdělávat mladé lidi…
Zlato, poslouchej se. Poslouchej se.
To, jak mi to teď říkáš.
Takhle jsi to měla říct v tom videu.
- Nesnažím se… - Ne. Zlato…
- Zlato, nemluvím o… - Je toho tolik, co nesmím říct.
- Nemluvím o… - Byla jsem zlomená a nemohla jsem dál.
- Říkám… - Nemohla jsem dál.
Nechci na tebe být hnusný nebo tě kritizovat.
Ale znám tě a vím, že když se rozjedeš
a mluvíš od srdce a jsi autentická, oslovíš spoustu lidí.
Čím víc názorů do své řeči zahrneš,
tím víc politicky a společensky aktivních lidí k tomu přitáhneš…
Dělala jsem, co jsem mohla… Celý den jsem měla knedlík v krku.
Líp to udělat nešlo. Každopádně… To už stačí.
Nechci mluvit o tom, co bylo. Přijeď domů a pomoz mi vymyslet strategii.
Jo.
- Prosím? - Jít s tím do televize byla chyba.
Posloucháš mě vůbec?
Ano, ale prý jim musím pomoct s věcma.
Takže to neklapne.
Půjdeme už do postýlky? Pošli tátovi pusu.
- Pak půjdeme spinkat. - Ne.
Zasloužím si aspoň malou pusu, zlato.
- Vypadáváš. Cos říkal? - Nic. To je jedno.
- Ahoj Nulle. Sladké sny. - Každá druhá věta vypadává.
Omlouvám se. Jsem v New Yorku.
V New Yorku je špatné pokrytí.
Jsi v New Yorku?
To je skvělé.
- Je to mazec. - Těšíš se na show?
Ano. Měl jsem schůzku s…
Měli jsme asi 10 000 schůzek ohledně tohohle turné
a nového alba a ještě jsem ti nic nestihl říct.
Noelle? Běž nahoru a vezmi si… Mami, dej Noelle…
Páni! Vést takhle rozhovor je náročný.
- Co prosím? - Všechny naše hovory jsou takové.
Nemůžeme normálně mluvit, protože je tam křik…
Tak dej mi čas. Chci tě zas líbat.
Potřebuju zas…
Potřebuju zas s tebou si zpívat.
Bolí to, vím.
Co když tě ztratím? Vím, že změnit umím
své svéhlavé srdce.
Ta píseň je ze srdce.
- To rozhodně. - Jak to?
Člověku musí být smutno, aby něco takového napsal.
Co? Kvůli čemu?
Kvůli tomu, že mi není dobře.
Chci odpuštění. Protože jsem zapomněl požádat o svolení.
Byl jsem trochu moc sobecký. Trochu zaslepený sám sebou.
- Jo. - Udělal špatná rozhodnutí.
V příliš důležitých chvílích.
…mou pravou tvář spatříš. Já dám ti, co chceš.
Řekni mi…
Co když tě ztratím?
Vím, že změnit umím své svéhlavé srdce.
Je těžký, když nám to neladí.
Myslím, že poslední dobou to tak je.
Kvůli tomu všemu kolem té knihy, ale i obecně.
Snaží se se mnou sdílet věci,
které nedokážu pochopit.
Jsem někde jinde a neschopný se ztotožnit s tou bolestí
a traumatem, kterým si prochází.
Prochází si bodem zvratu, krizí.
A já jsem zatím v euforii ze světového turné.
Chtěl jsem se s ní o to podělit, ale vlastně jí to nezajímá.
Jde to mimo ní. Nemá na to energii.
A já nemám energii jí naslouchat.
Snažím se. Myslím, že ona se taky snaží, ale…
Předtím jsme vždycky byli na stejné frekvenci a na jedné vlně.
Ale teď jako bychom ani nemluvili spolu,
je sakra těžký se spolu bavit a…
Vidím to na ní, tváří se, jako by říkala:
„Ty jsi úplně mimo.“
A já na ni koukám a říkám si: „Čemu sakra nerozumíš?“
Vím, že svý trable
na tebe promítám.
Pravdu si těžko přiznám.
O tebe přijít odmítám.
Když tvoje ruka chladná je,
když chci se k tobě dostat blíže. Nezapomeň, prosím tě,
ty jediná jsi moje duše blízká.
Snad to neodpískáš.
Tak dej mi čas.
Chci tě zas líbat. A pomoz mi zas
s tebou si zpívat. Bolí to, vím.
Co když tě ztratím? Vím, že změnit umím
své svéhlavé srdce.
Ahoj! Ahoj.
- Ahoj! - Ahoj!
Korea je výjimečná.
V Koreji se to opravdu rozjelo.
- Uvidíme se zítra, Chrisi. - Jo, zítra.
Mějte se!
Jinej svět.
Je to jako přistát na jiné planetě.
Začíná mi docházet, co se to vlastně děje.
Tyhle show budou šílený. Bude to naprostá bomba.
Do prdele! Panebože! Je to obrovský!
Ne, ne.
Ne, ne, ne.
Mám husí kůži.
To je šílený. Páni!
- To je obří obrazovka? - Na boku je taky.
- Ty jo! - Je to obří.
- To je mazec. - Skvělé místo.
Je to největší koncert, jaký jsem kdy hrál.
V celým životě.
Za měsíc to trumfneme v Royal Aréně, ale…
Je s tím hodně práce, o které lidi neví a která se neukazuje.
Hodiny a hodiny tajtrlíkování.
Annjŏnghasejo, Koreo, tady Christopher.
Promo, reklamy.
„Jsem Christopher. Můj nový singl, bla, bla.“
Poslechněte si ho na vaší oblíbené platformě.
„Annjŏnghasejo, tady Christopher.“
Miluju Koreu.
Jen díky tomu si tam pak můžu stoupnout a říct:
„Koreo, chci vás slyšet!“
Ahoj. Ahoj.
Je tam obrovský potenciál, který vyžaduje,
abys byl přizpůsobivý a ochotný lidi bavit.
Jde se na to.
Jsem bavič.
Počkej, počkej.
Jako kašpárek. Mám stát na jedné noze?
To zvládnu. Mám žonglovat? Zrovna jsem se to naučil.
Mám udělat kuře? Jak nahlas?
- Jeg elsker. - Jeg elsker.
- Elsker. Ano. - Elsker.
Veškerou pozornost soustředím na ty obří koncerty.
Člověk najednou vidí, že všechny věci, co se zdály bezvýznamné,
najednou dávají smysl.
Jsi tak krásně zlobivá. Na zdraví!
Došlo mi to. „Aha, tak proto.“
Hrál jsem v pouliční restauraci „Bad“.
To promo s Young Ji vedlo k tomu, žes s ní udělal písničku.
Trable se na mě lepí, trable se na mě lepí.
Zkus ten poslední vyrazit.
Trable se na mě lepí.
Trable se na mě lepí, trable se na mě lepí.
Jo! To byl nářez! Fakt pecka!
Annjŏnghasejo korejským fanouškům.
Hammer time.
Tady nic jako „jen trochu“ neexistuje.
„Jen trochu make-upu.“ A je ze mě Pierrot!
Miluju klaunské boty.
„Dnes vám předvedeme velkou show.“
V pohodě?
To je milé. Hele, kdo volá.
Ahoj Nulle. Jak je, zlato? Co děláte?
Už asi hodinu se snažíme jít domů.
Chybíš mi, zlato. Vidíš, co se chystám jíst?
- Burger. - Ano, je to burger.
- Není u tebe už šíleně pozdě? - Ano, je půlnoc.
Je to blázinec. Čtyři záchvaty vzteku a pláče.
Vím, že je to proto, že je unavená
a mohla si udělat modřinu a tak…
Je to prostě… Uf! Hluboký nádech.
Těším se, až uvidíš…
Až uvidíš, co mám dnes za sebou.
Pochopíš, proč se cítím, jako by na mě 14 hodin řvali.
- Taky se tak cítíš? - Ano.
Vážně?
Je to těžké jiným způsobem. Jsem pořád na nohou, pořád vystupuju,
pořád se setkávám s dalšíma a dalšíma lidma…
Mám scénář a musím si pamatovat…
Jsem v podkrovním apartmánu v Soulu, popíjím šampaňské
a o půlnoci jím burgery a boloňské špagety.
- Protože jsem… - Piješ šampaňské? Jasně, proč ne?
Na zdraví.
Na zdraví, zlato.
Dám si s tebou mléko nebo tak něco.
Je to na nic, že teď nejsme v Portugalsku.
Takže ráda slyším, že to, co teď děláš, stojí za to.
- Jo, uvidíme. - Hodně to znamená.
Sakra a co pak?
Je to ukázka toho, jak se cítím.
Je to ukázka toho, jaké to je, být teď mnou.
Ženeš se dopředu rychlostí deset tisíc kilometrů za hodinu
a dobře víš, že to skončí bouračkou.
Musí přijít havárka.
Ale jsem na oběžné dráze kolem Cille.
Drží mě na oběžné dráze.
Kdybych se vrátil z turné a neměl zázemí, jaké mám,
můj život by nejspíš byl plný alkoholu a drog
a ženských a zmatku a megalomanství
a nízkého sebevědomí, protože když nemáš kotvu,
vymkneš se kontrole.
Je mi fuk, jaké škody jsem napáchal. Chci, abys na mě byla hrdá.
Líbí se mi ty škody, cos napáchal.
„Promiň mi ty škody, co jsem napáchal.“
Vidíš ten stejný příběh pořád dokola.
Nešťastní milionáři a nešťastní, super slavní a úspěšní
a neskutečně talentovaní muzikanti, co se v tom ztratili.
Proto je důležité mít toho jednoho člověka,
který je ti svědkem a je to tvůj člověk a kryje ti záda,
ať se děje cokoliv, a tak nějak chápe, jak se cítíš,
protože tam je od začátku a viděl tvoje úspěchy i pády.
Stalo se toho tolik. Jako by se pět let smrsklo do jednoho roku.
Úplně se to vymklo. Když vyšel ten film,
pak vyšlo album a vyrazili jsme na světové turné.
K tomu rekonstrukce domu, Cille sklidila kritiku,
do toho dvě děti, je to…
Je to intenzivní.
Je to opravdu intenzivní, takže není…
Není se co divit, že se cítíme pod tlakem,
jako bychom žili paralelní životy.
Žádný společný život teď nemáme. Fakt že ne.
Je čas dělat věci společně.
Cille sem může na pár dní přijet,
podívat se, co se v Koreji děje. Neviděla to.
Takže zítra přijede.
Je šílený vystupovat před 12 000 lidmi. Kdekoliv.
To musí vidět. To musí vidět.
Je to obrovský úspěch. Jde o všechno, co jsme společně obětovali.
Ona i já jsme toho tolik obětovali, aby se to stalo,
takže by toho měla být součástí
a vidět, jak moc se to vyplácí.
Kdo spasí duši mou, když tvé city vychladnou?
Kdo vrátí mě na oběžnou dráhu?
Jedu na plný plyn, už tomu nestačím.
Ty vrátíš mě na oběžnou dráhu.
Tady jsi!
Malé vesmírné těleso do tvé atmosféry se snáší.
Vítejte v Koreji.
Jako meteor, co míří ke srážce, co do těchhle končin nepatří.
I když pocit máš, že ti unikám, věř, že nikdy se ti nevzdálím.
Pohleď nahoru na nebe nad sebou, světlo zářivé se tam skví.
Byl jsem stvořený pro vesmír.
Moje máma to dávno ví.
Hlava teď točí se závratí. Jedu na plný plyn.
Kdo spasí duši mou, když tvé city vychladnou?
Kdo vrátí mě na oběžnou dráhu?
Jedu na plný plyn, už tomu nestačím.
Ty vrátíš mě na oběžnou dráhu.
Kdo spasí duši mou, když tvé city vychladnou?
Kdo vrátí mě na oběžnou dráhu?
Když na mě díváš se, opravdu vidíš mě.
Proto jen po tobě navždy prahnu.
- Ježíši Kriste. - To byla bomba.
- Bylo to neskutečný. - Šílený.
Ten konec byl neuvěřitelnej, jak jsi zpíval tak nahlas.
To jsme totálně zabili. Do prdele…
- Jo! - Ano!
ŠANGHAJ
To jsi nakreslila?
- Pozdravíš? - Ahoj.
Je to teď těžký.
Holky mi dneska hrozně chybí.
Když jde někdo domů, říkám si, že bych taky chtěl domů.
Byl to dlouhý týden. Stálo to hodně energie.
Už to cítím. Jsem unavený.
Probudím se a moje tělo chce ještě ležet.
Dneska to bude super! Bude tu 500 lidí. Bude to skvělý.
Máme setlist?
Páni!
- Cítím se úplně na hovno. - Fakt?
Jo. Úplně na hovno.
Cítím se tak, co jsem se probudil. A navíc ten krk.
Říkal jsem si: „Už zase.“
Nějak to dopadne. Jako vždycky.
Pokud jde o tvé zdraví,
je nejdůležitější, aby ses cítil dobře.
Jsi ta nejdůležitější součást tohohle stoje.
Když padneš ty, nebude fungovat nic.
Můžu si za to sám.
Podléhám tomu tlaku
a kývu na věci, o kterých vím, že nedopadnou dobře,
ale všechno je důležité a rád bych všechno zvládl.
Až se vrátíme domů, máme dva dny, než zase vyrazíme
a pojedeme od 3. září do 15. listopadu.
Budeme dělat promo akce.
Není, kdy si odpočinout. Není čas si zvyknout na časový posun.
- Je to 13 koncertů, že? - Ano.
Je toho trochu moc, dívat se tak daleko dopředu.
- Ale musíme. - Jo, musíme.
Je na prd to rušit, ne?
Vůbec mi to nedělá radost.
Můžeme něco vyhodit, ať si šetříš hlas.
Navrhoval bych „I Hope This Song“ kvůli dynamice.
Dobře. Tak jo. Vynecháme „Hope This Song“.
Je to nejlepší práce na světě a být na pódiu je nejlepší pocit.
Když na to máš energii.
Jak se máte?
To jo, jenže… Je to na nic, když je toho moc a…
Je to na hovno, když na to nemáš.
Pak projedeš kolem paneláku 101, 102 a 103 a říkáš si:
„Tolik lidí by dalo pravou ruku za to, aby seděli vyčerpaní v turné busu.“
Nevím jak jsi to ze sebe dostal, ale…
- Strašně to bolelo! - Vážně?
- Bylo to na hovno. - Nebylo to poznat.
- Obrovský nasazení. - Jo. Fakt.
- Neznělo to jako… - Bylo to mnohem lepší.
Nebylo to špatný, ale je otrava to znovu řešit.
A je to moje vina.
Fakt otrava!
Jestli se takhle budu cítit i po Pekingu, tak to zruším.
Takhle už nemůžu.
Jestli budu další koncert v Pekingu tlačit na pilu,
mohl bych za to zaplatit příliš vysokou cenu.
Nedokážu přijmout, že bych to zrušil.
Jsem v tom sám, protože jsem jediný, kdo doopravdy ví, jak na tom jsem.
PEKINGSKÁ RODINNÁ NEMOCNICE
Tak co, chlape?
Zítra žádný koncert.
- To je jisté. - Co říkali?
Podívali se mi do krku a prý mám angínu.
Pak jsem si udělal test na covid, a byl pozitivní.
Sakra.
Dostal jsem báječnou čínskou medicínu.
Asi bys to měl stopnout. Úplně.
Máš angínu a covid a první koncert je za tři týdny.
Zatím největší ze všech.
Někdo se o tebe teď musí 14 dní postarat.
Ať tě to úplně nesloží.
Máš pravdu, ale jsem v tom sám. Musím to všechno odmítnout.
To já musím říct ne.
A všichni říkají, jak je to důležité,
mávají přede mnou penězi a mrkví a miliony zhlédnutí.
Je těžké to odmítnout.
Někdo se o tebe musí postarat.
Bože, ty máš covid.
- Jo. - To je na nic.
Nevím, že bych se kdy tak trápil jako včera na tom pódiu.
- Zlato… - Byl jsem pod obrovským tlakem.
To je fakt hrůza.
Přemýšlím o Lollapalooze a Djursland Bank Aréně
a Royal Aréně, tam máme během dalších tří týdnů pět nejdůležitějších koncertů.
Mám chuť všechno ostatní zrušit.
Už jen při pomyšlení na návrat domů se cítím trochu líp.
Vlastně nezvládnu…
po třech týdnech hned zase na tři týdny odjet.
Sotva přijedu domů a už se musím zase balit.
Je to hrozně náročné.
- Broučku, koukni, kdo je doma. - Ahoj Nulle!
- Tati… - Ahoj beruško.
Ahoj myško!
- Ahoj zlato. - Dáš mu pusu?
Tři, dva, jedna. Jo!
Začátkem roku se mi narodilo dítě.
A moc jsem tam nebyl.
Byl jsem víc pryč než doma.
Vážně přicházím o spoustu vzácných okamžiků.
Už jde. Pojď sem. Ano.
Ano! Bello. Bello!
Teď jsem na řadě já.
Bella umí chodit!
Umíš chodit, miláčku!
Takhle předtím nechodila.
Páni!
Když jste byl na turné, pro vaši ženu to byly těžké měsíce,
protože čelila velké kritice kvůli své knize.
Jaké to pro vás osobně a pro celou vaši rodinu bylo?
To, že jsme spolu nebyli
a že jsem byl tak dlouho pryč, bylo opravdu těžké.
Je sama doma se dvěma dětmi.
Můžu jen říct, že je to důležitá debata.
A je skvělé, že ji otevřela.
Jsem na ni hrdý a plně ji v tomto tématu podporuji.
Je to skvělé.
Dobře. Přejdeme k dalšímu tématu.
Pro Cecilii je nejdůležitější to téma dostat mezi lidi
a otevřít ohledně sociálních sítí debatu.
A je skvělé, že se jí to podařilo.
Jsem na ni hrdý a plně ji v tomto tématu podporuji.
Je to skvělé.
7 DNÍ DO KONCERTU V ROYAL ARÉNĚ
Musíme si promluvit o tom turné.
Jo.
- Jde to moc rychle. - To teda jo.
- Nedá se něco z toho posunout? - Ne, to by bylo…
prakticky nemožné.
Hned po Royal máme ještě tři koncerty.
Vůbec největší koncert a pak rovnou domů a do postele.
Pak rovnou na evropské turné, 16 koncertů za 20 dní.
- Jo. - Vím, že to nepůjde.
Odrovná mě to.
Když uděláme ty tři koncerty, zbývá ještě…
Zbývá ještě 13, ale všechnu energii nechám…
V takové situaci už jsi byl mockrát.
- Ano. - Proč se nikdo nepoučí?
Bude lepší udělat těch koncertů míň.
- Netlačit tak na pilu. - Jo.
Neumím se ozvat, neumím říct ne.
Neumím nastavit hranice. Neumím říct:
„Nejedeme. Všechno rušíme.
Vím, že jsme to sedm měsíců připravovali
a prodala se spousta lístků, ale nepřijedu.
Je to tak pro mě nejlepší. Ne pro ostatní, ale pro mě jo.“
Je to hrozně těžké, člověk tím zklame spoustu lidí.
- Čau šéfe. Rád tě vidím. - Já tebe taky.
Potřebuju pauzu delší než dva týdny.
Ty rezavé prsty. Maličké, rezavé prsty.
Tyhle?
Lidi, potřebuju vám něco říct, protože…
- Udělal jsem… - Momentík.
Já počkám.
Rozhodl jsem se, že evropské turné, které je naplánované…
dva dny po Royal Aréně, odložíme…
na začátek příštího roku.
Je to rozhodnutí, které na osobní rovině…
Prostě to potřebuju. Potřebuju pauzu.
Myslím, že vůbec poprvé v životě
cítím v každé kosti v těle, že potřebuju pauzu.
Je to na prd, ale tak to bude.
- Taky jsme unavení. - Máš pravdu.
Doufám, že můžu za nás všechny říct, že máš naši plnou podporu.
Zasloužíš si cítit se dobře a užívat si to, co děláš.
Jinak to nemá smysl.
Přesně tak.
Paráda.
Ahoj zlato.
Jen jsem ti chtěl říct, že to šlo dobře.
Budeme šest měsíců spolu. Nemůžu tomu uvěřit.
Tohle je nový Chris.
Zatím.
Jo.
Jo. Čau.
Chápu, proč jsem na to všechno před rokem kývl.
A ten, co před rokem na všechno kývl,
chápe, že ten, co tady teď sedí, něco taky odmítne.
Nejde jet non-stop.
Jako by se uzavřel kruh.
Jako dokonalý konec kapitoly,
která si zaslouží velkou, obří mašli.
Do prdele. Je to tady.
Je úplně slyšet, jak to tam vře. Vždycky ve stejný čas.
Úplně vždycky.
Ahoj lásko.
- Máš trému? - Jo. Už to začíná.
Šla jsem se tam podívat. Sakra, je tu tolik lidí!
- Neuvěřitelný. - Úplný dav.
Byl jsem v situaci, kdy jsem přestal vnímat, na čem mi opravdu záleží.
Málem jsem zaplatil nejvyšší cenu a ztratit Cille i děti.
Jel jsem nadoraz.
Jsem připravený dělat věci jinak.
Tak si říkám, jsem fakt jedinej,
kdo to tuší sám?
Špatnou cestou že
dlouho už jdem.
Není to zvláštní,
jak pořád stěžujem si. Ale dál nic.
Když nedaří se nám,
chcem to hned vzdát.
- Sledujeme… - …jak mraky mění tvar.
S bouřkou zkoušíme, jak déšť chutná nám.
Ale když zůstanem stát, bude pozdě možná.
Jestli změnu chceš, tak už nečekej.
Stránky otáčej. Máš na výběr.
Někdy jen jedenkrát.
Bereme si…
…víc, než můžeme dát?
Slavíme přeci. Co by mohlo se stát?
Sledujeme, jak mraky mění tvar.
S bouřkou zkoušíme, jak déšť chutná nám.
Ale když zůstanem stát, bude pozdě možná.
Jestli změnu chceš, tak už nečekej.
Stránky otáčej. Máš na výběr.
Někdy jen jedenkrát.
Jestli změnu chceš, tak už nečekej.
Stránky otáčej. Máš na výběr.
Někdy jen jedenkrát.
- Jsem připravený dát si pauzu… - Šest měsíců.
To je šílený.
Neuvěřitelný.
…v noční ulici. Jako byla bys tu
ale nejsi. A já pořád jdu dál,
i když pár jizev mám.
Ahoj.
- Vyzvedneš holky? - Jo. Užij si to.
- Díky. Budu pozdravovat. - Díky.
- Miluju tě! - Nápodobně!
Tohle jsem nikdy netrénoval, sedět a nic nedělat.
Dívat se do prázdna.
Jen tu sedím a přemýšlím. Sakra.
Bylo tam 16 000 lidí a křičeli z plných plic.
Teď tu sedím a říkám si, proč je tu takový ticho.
Je to divný. Haló?
Nechce mi někdo zatleskat?
A kdo teď jsem?
Když nejsem ten pracovitý chlap, když odpočívám, kdo jsem?
Kdo teď jsem?
Nechceš vůbec žádnou večeři?
Chceš jít rovnou spát? Co si chceš dát po zmrzlině?
Je skvělý si to občas dopřát. Nechat si udělat make-up.
Pojď sem!
- Řekneš „táta“? - Táta.
- To je ono. - Nemám pokrčit kolena?
Mňam, mňam…
A je to! Hotovo!
- Řekneš „máma“? - Táta.
- Přesně tak, zlato! Výborně! - Řekneš „máma“?
Zlato, 18 měsíců jsem tě zahrnovala láskou,
prosím řekni „máma“.
- Táta. - Bello?
- Pojď sem. Řekneš „táta“? - Táta.
- Řekneš „máma“? - Táta.
Ano! Správně! Pojď si dát zmrzlinu.
Ne! Už jsem jí vyčistila zuby.
Je fajn být spolu. Nejsi rozptýlený ani nepřítomný.
Jsi myšlenkami tady s námi. Víš, co myslím?
Tak to je vždycky, když tu s vámi fyzicky jsem.
Ale možná to tak vnímám jen já.
Ano… Posledních 18 měsíců bylo jiných.
Jako…
Musím najít rovnováhu, kde můžu být nejlepším…
Kde je doma klid a můžu být zároveň kreativní.
Rodina je na prvním místě,
tam musíš směřovat svou energii, pokud se chceš cítit dobře.
- Musíš na to koukat racionálně. - Dává to smysl…
- Všechno ostatní tě jen rozhodí. - Jo.
Ale nejlepší album takhle nenapíšeš.
Protože to vyžaduje posedlost, jít do toho naplno, víš…
Abych byl v něčem výjimečný, musím tomu dát 100 % pozornosti.
Nemůžeš tomu dát všechno.
Odteď musíš být jen jediným, musíš být tátou.
- Vždycky už budeš táta. - To vím.
Příštích deset let je to pro ně to nejdůležitější.
Teď chtějí tebe, pak budou chtít spoustu dalších věcí.
Líbí se ti můj tón?
Ten tón se mi nelíbí, ale naprosto jasně ti rozumím.
- Ne, že bych nesouhlasil. - Ne.
Ale nemusíš se mnou mluvit tak povýšeně.
Když říkáš, že můžeš naplno dělat jen jedno, vyhýbáš se zodpovědnosti.
Co to ostatní? Nechci být povýšená.
Jen se snažím mluvit otevřeně a s láskou.
Vidíš do toho mnohem víc, než kdokoli jiný,
takže musíš mít pochopení.
Ahoj zlato! Ahoj lásko! Zapadá slunce, vidíš?
Nechci jenom napůl tady žít.
Chci polibek dát a taky mít.
Tak to prostě je.
Co naděláš?
Když samota tě domů zve,
nemusíš flintu do žita házet,
když najdeš zlato kočičí.
Zlato kočičí.
Překlad titulků: Veronika Šnyrychová