Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dani, gotovi smo za danas. Kako si?
Dobro. Bolje se osjećam.
Drago mi je, Dani. Samo tako nastavi.
-Da, vidimo se sljedeći tjedan. Hvala. -Vidimo se.
Dani, ne zaboravi mi poslati novac!
Novac, Dani!
ECHO CENTAR ZA PSIHOLOGIJU
DANI ROVIRA ISPLATI SE
Prolazim kroz usran period.
Hvala vam na dolasku.
Imate sreće jer ćemo danas ovdje
govoriti o tuzi.
Večeras ćete čuti niz priznanja.
Prvo ću vam priznati
da posljednjih nekoliko godina
opako koketiram s tugom, dobro?
Jesam li išta naučio tijekom svih tih godina? Jesam.
Puno toga.
Za početak, da ne volimo tugu.
Ne volimo je osjećati, a ni vidjeti je kod drugih.
I ne znamo se nositi s tugom. Ni sa svojom, ni s tuđom.
Svih ovih godina
samo mi je jedna osoba
rekla nešto što mi može biti korisno.
Jednog poslijepodneva bio sam na kavi s prijateljem.
Bio sam potišten.
Rekao sam mu da ne mogu više.
On mi je rekao…
Govorim vam ovo jer i vama može biti korisno.
Odjednom mi kaže: „Dani, prijatelju.
Ne budi tužan.”
Više se nismo čuli.
Naravno da nam se ne sviđaju tuga i druge neugodne emocije.
Ali tuga je malo gora od drugih jer se vidi.
Jer kad tuga postane jaka,
plačemo i to se vidi.
I istina je da je čak i danas
plakanje u javnosti tabu, zar ne?
Pokazuje da smo ranjivi.
Nismo svjesni toga
da i djeci govorimo da ne bi smjela plakati.
„Nemoj plakati. To te poružnjuje.”
Idući put kad netko to kaže djetetu, odalamit ću ga.
Ne dijete.
Također, plakanje se dan-danas smatra
nečime što je tipično za određeni rod.
Postoji jedan poznati citat star više od 500 godina.
Sigurno su ga neki od vas čuli.
Iz doba kad su katolički monarsi dovršavali rekonkvistu Španjolske
i posljednja neosvojena utvrda bila je Kraljevina Granada.
Sjećate li se toga?
Boabdil je bio ondje sa svojim ljudima. Dugo su bili pod opsadom.
To je povijest. Znamo kako je završilo.
No došao je trenutak kad je Boabdil morao predati ključeve grada.
To mu je sigurno bio strašno težak trenutak.
U tom trenutku, Boabdilova majka,
a ne neka svojta sestrične njezine sestre…
Ne, Boabdilova vlastita majka kaže mu:
„Plači kao žena zbog onoga što nisi mogao obraniti kao muškarac.”
Molim?
Boabdila, nisi ga štedjela.
Prošlost je uvod u budućnost, zar ne?
Sigurno smo u nekom trenutku svi osjetili tugu.
Manje ili više intenzivno, češće ili rjeđe.
Razmišljao sam o tome je li u nekom određenom trenutku u mom životu
tuga zaista pokucala na moja vrata.
Onako da je ne mogu ignorirati.
I da, mislim da postoji taj trenutak,
prije 11-ak godina,
kad je izašao film Ocho apellidos vascos.
Zvuči poznato? Da? Dobro.
Dotad se nikad nisam bavio filmom. Baš nikad.
Radio sam ovo što sad vidite
i niotkuda mi se ukazala prilika da snimim taj film.
Prihvatio sam je.
Preko noći sam bio u glavnoj ulozi
u najuspješnijem španjolskom filmu.
Čini se da će to i ostati najuspješniji španjolski film.
Ne znam bih li se smijao ili plakao, ali to su činjenice.
Ne znam je li to i u vašim očima bio neki važan događaj.
Ne znam je li itko razmišljao o tome kako je meni bilo.
To je bilo nekoliko ludih mjeseci
punih nevjerojatnih događaja, ali se nisam s time znao nositi.
Od niti jednog filma do suludog broja
scenarija i ponuda redatelja i producenata.
Bilo je suludo!
Utrostručila se i potražnja za mnom u kazališnim predstavama.
„Dani, nastupaj u Alicanteu!” „Dobro!”
„Dani, nastupaj u Barceloni!” „Dobro!”
„Dani, dođi u Murciju!”
„Zašto?” „Imaš pravo.” Odbio sam.
Ni ja ni publika iz Murcije nećemo biti zadovoljni ako ih ne budem zafrkavao.
Koliko vas je? Zapravo, ne zanima nas.
Znate li kako to ide s brendovima?
Angažiraju nekog poznatog…
Ja padnem na to. Vidim li reklamu s nekim poznatim,
trčim u trgovinu u donjem rublju.
Naravno, brendovi su me zvali. „Dani, naš brend…”
„Tvoje lice na našem brendu. Naš brend na tvom licu.”
Ništa nisam razumio.
Počeo sam izlaziti sa zvijezdom filma.
Predivna ljubavna priča. Bilo je sjajno.
Tako se činilo, zar ne?
Ne možete ni zamisliti kako mi je bilo. Ali tri ili četiri mjeseca poslije,
jednog sam se jutra probudio…
Odjednom sam se probudio
i počeo plakati, ali svom snagom.
Kao kad hitno moraš na zahod i to samo izlazi.
Nisam mogao prestati, a nisam znao zašto. Moja tadašnja djevojka rekla mi je
nešto vrlo razumno.
„Hej, Dani, zašto ne odeš na terapiju?”
A ja sam rekao: „Dobro.”
Kad malo razmislite, to je čudno. Te dvije rečenice rijetko dolaze u paru.
„Kreni na terapiju.” „Dobro.” Ne.
Obično je ovako: „Zašto ne odeš na terapiju?”
„Na terapiju?!
Što, kod psihića? U ludaru? Misliš da sam lud?”
„Nisam to rekla.”
„Jesam li lud?” „Nisi, Dani.”
Idem na terapiju već 11 godina.
I znate što?
Dosta mi je odlaska na terapiju zbog ljudi koji ne idu na terapiju.
Samo kažem.
Ako ste protiv terapije,
barem platite našu jer rješavamo i svoje i vaše probleme.
Preporučili su mi terapeuta.
Odlazim k njemu već 11 godina.
I dalje. Zove se Spasimir.
Dotad nisam nikad bio na terapiji.
Odjednom sam se našao u toj sobi
s gospodinom vrlo ljubazna lica, a ispred njega je bila fotelja.
Sjeo sam, a on će: „Dani, reci mi zašto si ovdje.”
Isprva nisam znao što reći.
Ali počeo sam mu se otvarati. Govorio sam i govorio.
Govorio sam puni sat.
Čudno za mene.
Kad je sat istekao, zaustavio me i rekao:
„Dani, kod tebe primjećujem golemu tugu.”
Kvragu, tugu? To mi nije palo na pamet.
Mislio sam da je u pitanju frustracija, pritisak, stres.
Ne, tuga. Kakva tuga? „Dani, u pitanju su dvije stvari.
Prvo, ti tuguješ.
Drugo, ti ne znaš da tuguješ.”
Ja ću: „Ali nitko mi nije umro.”
On će: „Ne mora to biti doslovna smrt.
To je možda metaforička smrt nečega u tvom životu.”
Odjednom sam mnogo toga shvatio.
Na primjer, ne znamo koliko je nešto dragocjeno dok to ne izgubimo.
Shvatimo to tek kad toga više nema.
Na primjer, većina vas ima nešto
što ne cijenite jer nikad niste ostali bez toga.
Na primjer, ruke. Vrlo očito, zar ne?
Ne budite se svako jutro ovako: „Ajme, hvala Bogu!
Još jedan divan utorak s rukama!” Pa imamo ih, zar ne?
Ali govorim o nečemu malo suptilnijem, a to je anonimnost.
Ne shvaćate koliko je vrijedna dok je ne izgubite.
Shvatio sam to kad sam počeo primjećivati da ne mogu obavljati svakodnevne zadatke.
Ne mogu otići po nećake u školu
ili kupiti sendvič i pivo i otići na plažu u Málagi s knjigom,
sjesti pod suncobran i biti na miru.
Toga više nema. Gotovo je.
Morate shvatiti da sam tada bio kao rijedak Pokémon.
Suludo. Prošlo je 11 godina.
Ako me pitate kako sam sad,
reći ću vam da sam bolje.
Ne dobro, nego bolje.
To je zato što je prošlo 11 godina.
S vremenom se naučite nositi sa svime što vam život priredi.
Ludilo je splasnulo. Nisam u trendu kao prije.
Jako sam zahvalan na tome.
Također, da budem iskren, sad provodim puno vremena kod kuće.
Večeras ću vam otkriti neke metode
koje su mi pomogle.
Volim davati savjete. Neki ljudi mrze savjete.
Mrzite savjete? Nemojte ih prihvatiti.
Slijedi prvi današnji savjet.
Ako na ulici vidite nekoga komu se istinski divite,
ali iskreno divite…
Ne želite fotku da na internetu dokažete da imate veliku kitu.
Nebitno je li Pepón Nieto ili Ortega Smith.
Ne, mislim na istinsko divljenje.
Ako takvu osobu vidite na ulici, savjetujem vam
da je ne uznemiravate.
Ostavite je.
Gledajte je iz daljine, kao na safariju, u njezinu prirodnom staništu.
Ali nemojte…
Ne znate kamo ta osoba ide,
odakle dolazi, što joj se događa.
Ali ako i dalje osjećate taj nekontrolirani poriv
da komunicirate s tom osobom, evo još jednog savjeta.
Prvo, dobro razmislite o tome što ćete reći ili učiniti.
Drugo, izvršite misiju.
Svoj plan. Nemojte ih ubiti.
Svašta se dogodilo tijekom godina. Ponešto i više puta.
Ponešto ću vam ispričati da se nasmijemo, ali evo jednog klasika.
Netko vam priđe i kaže:
„Ajme, to je Dani Rovira! Ajme, ti si moj obožavatelj!”
Što god ti kažeš, dušo.
Ovo je druga inačica.
„Ajme, Dani Rovira! Ja sam tvoj idol!”
Ja kažem: „Da, totalno. Soba mi je puna tvojih postera… stari.”
„Obožavatelj” i „idol” nisu ni isto ni suprotno.
Ali shvaćam. Možete se zbuniti, pogotovo ako ste nervozni.
Stalno mi se to događa.
Događa mi se s riječima „tunel” i „most”.
Znam što je tunel i znam što je most, dobro?
Ali katkad ih pomiješam. Moram…
Pitao sam brata kako je prošlo s tunelom kod zubara. „Kakav tunel, budalo?”
Isto je s „ruksakom” i „kovčegom”.
U engleskom me neke riječi uvijek zbune.
Ne govorim ga, ali malo nabadam.
Ove dvije riječi uvijek me zbune.
Riječi na engleskom za „poslije” i „prije”.
Jer „poslije” nama zvuči kao…
„Kad je to bilo?” „‘Poslije’ jučer.”
„Prije” zvuči kao da može pričekati. „Za kad je to?” „Za prije.”
Mislim da su se oni nešto zabunili.
A neki ljudi brkaju… Mislim, svatko ima svoje razloge.
„Brkam riječi ‘kita’ i ‘guacamole’.”
Sjajno, Nacho.
Uglavnom…
Kad me ljudi sretnu na ulici i priđu mi,
obično ih razočaram.
Ako je u pitanju kratka interakcija, razočaram ih i to je tako.
Nakon takve interakcije, mnogi imaju jedno od ova dva mišljenja.
Ili da sam nepristojan
ili da sam jako sramežljiv.
Nisam sramežljiv.
Samo sam diskretan. Na ulici ćete me vidjeti s kapom na glavi.
Gledam svoja posla sa slušalicama u ušima i pognute glave.
Ne dirajte vi mene i neću ni ja vas.
To je nešto što ne… Mislim, nisam…
Nekidan sam imao nastup u Burgosu, u gradu koji nikad ne spava.
Bože, ulice su bile prazne u 16 h.
Pomislio sam: „Divno.”
Odjednom, tip s druge strane pločnika viče:
„Slavan tip!”
„Ti to ozbiljno?”
Pa barem reci tko sam.
„Slavan tip!”
Sigurno si i ti slavan u svojoj dnevnoj sobi.
Ne znam. Možete barem reći: „Dobar dan.”
„Zdravo.” „Kako si?” Bar neki glagol. Neki kažu: „Dani, fotka!”
Zvuči kao: „Pazi!” Kao da su bacili nešto na mene. Daj, stari. Slušajte…
Jednom sam bio u dizalu. Mislim da je to bilo u nekom hotelu.
Pritisnete gumb, vrata se počnu zatvarati i vidite da se netko približava.
Tada izvedete onaj klasik. „Ah, da…”
Ne želite da uđu.
Vi sve to izvedete, ali ne pritisnete nijedan gumb.
„Ah…” Što je ovo?
To je gluma. To je…
„Ah…” Može to biti i vaša mama u invalidskim kolicima.
„Da, mama. Ah…” Vrata se zatvore. „Odjebi, kujo.”
Što je to? Ne želimo to.
Takvi smo.
Ne znam. Volimo biti sami u dizalu.
Možda da se pogledamo u zrcalo, fotkamo, namjestimo muda.
Uglavnom, ušao je starac sijede brade,
sijede kose, u širokoj odjeći. Bio je jako zen, znate?
„Kakav je ovo tip?”
Pritisnuo je gumb.
Stojimo ondje u tipičnoj neugodnoj tišini.
On će: „Oprosti, može jedno pitanje?”
Mislim si: „To će ti biti već drugo pitanje.”
Kažem mu: „Da, naravno.”
On zuri u mene.
I kaže…
„Jesi li to ti?”
Natjerao me da se i sam to zapitam.
Pogledao sam se u zrcalo. „Nosim li Spider-Manovo odijelo?”
„Jesi li to ti?” Pizda.
Jedan od braće iz benda Estopa rekao je da ga je netko na ulici pitao:
„Jesi li to ti ili tvoj brat?”
To je grozno.
Od pandemije do danas…
Bez brige, prvi i posljednji put
spominjem taj svjetski događaj, koji nam je okrenuo živote naopačke
i stavio dodatan teret na naša pleća.
Nekima više, nekima manje.
Moja su pleća otada puna gremlina.
Doživio sam mnogo gubitaka, više nego što bih to htio.
Neki su bili teži, neki lakši, ali sve su to gubici.
Želim podijeliti s vama dva gubitka s kojima se već godinama nosim,
a jako su me pogodili.
Izgubio sam dva velika prijatelja.
Bili su mi poput obitelji.
Moji životni suputnici.
Moji psi Bullo i Carapapa, dobro?
Drugi je uginuo oko osam mjeseci nakon prvog.
Još sam se oporavljao zbog prvog kad je drugi uginuo.
Bilo je… Ajme.
Plakao sam.
Plakao sam kao žena…
zbog onoga što nisam obranio kao veterinar.
Plakao sam toliko jako da sam rekao:
„Kvragu, nikad nisam ovako plakao.”
Znate kakav sam. Volim svemu dati ime.
Taj sam plač nazvao „čistim plačem”.
„Čisti plač.” Osjećao sam bol.
Nedostajali su mi. Osjetio sam tugu. Čak sam i jecao.
Sve to. Ali bilo je čisto. Znate li zašto?
Jer nisam osjećao krivnju.
Olakšanje. Nema krivnje. Uginuli su s 12 godina.
Jesu li mogli živjeti duže? Da. Jesu li mogli prije uginuti? Da.
Ali bilo nam je sjajno. Spasio sam im živote.
I oni su spasili moj. Sve je dobro.
Moj terapeut Spasimir uvijek kaže:
„Dani, plakanjem liječiš tugu,
ali i odaješ počast onome čega više nema.
A kad se suze pretvore u priče, u smijeh, u sjećanja,
moraš nastaviti živjeti jer tako odaješ počast onome čega više nema.”
Kad smo kod toga,
ispričat ću vam pričicu
o prvim tjednima nakon udomljenja kujice Carapape.
Nikad nisam imao psa. Nisam ništa znao.
Odjednom sam se našao u stanu s tom krznenom lopticom
od jedva tri kilograma, starom tri ili četiri mjeseca.
Prvi tjedan bili smo nerazdvojni.
Oboje smo se pitali: „Kako ovo funkcionira?”
Bili smo…
No u nekom trenutku morate na posao.
Ako živite sami, morate je ostaviti samu kod kuće.
Prvih par puta bilo je teško.
Sve bih joj pripremio.
Njezin krevet, njezino piće. Vodu, naravno. Ne Colu.
Ostavio bih joj hranu.
Provjerio bih je li sve sigurno.
Odlazim na posao, ali pomalo oklijevam, znate?
Vraćam se nakon šest ili sedam sati, a susjeda izlazi i govori:
„Dani, cijelo je jutro plakala i grebala vrata šapom.”
Ja ću: „O, ne. Ajme meni.”
Otvorim vrata i vidim dvije ili tri lokvice mokraće i govance.
Noga stolice bila je sažvakana.
Ona je stajala u hodniku i izgledala je jako nervozno.
Piškila je po sebi. „Ajme, jadnice moja. Carapapa, što je bilo?
Eto. Sve je u redu. Ništa se ne brini. A da odeš na terapiju?”
„Dobro.” Dobro, zar ne?
Pazite.
Uglavnom, dobio sam preporuku za dresera pasa, etologa.
Objasnio sam mu što se dogodilo.
On je rekao: „Ne brini se, Dani.
To je sasvim normalno, pogotovo sa štencima.
To je nešto što se zove strah od odvajanja.”
Pomislio sam: „Ajme.”
Pitam ga: „Što je to točno?”
On će: „To znači da tvoj pas ima strah od odvajanja.”
Definicija je u nazivu.
Ja ću: „Dobro, postoji li rješenje?”
„Da, postoji nekoliko jednostavnih metoda.
Samo moraš biti dosljedan.”
Pokušao sam ih nekoliko, ali jedna je zaista pomogla.
Mislim da je baš divna i želim je podijeliti s vama.
Rekao je: „Ako odlaziš na nekoliko sati,
ostavi joj komad svoje odjeće koji miriše na tebe, u redu?”
Psi imaju osjetilo njuha tisuću puta oštrije od našeg.
Njihov je njuh usko povezan s njihovim emocijama,
što je zaista divno.
Mi smo to izgubili otkad pokušavamo biti civilizirani.
Zvučalo je sjajno. „Kad odeš, ostavi odjeću koja miriše na tebe.
Psi imaju nekakav čarobni misaoni proces.
Ako nekoga mogu nanjušiti,
ako mogu nanjušiti svog prijatelja, zaštitnika,
skrbnika ili člana obitelji, to ih smiri.”
Ja ću: „Baš divno. Pokušat ću.”
Prije odlaska na posao otvorio sam ormar s hrpom odjeće
i ovako sam kopao.
Vidio sam gornji dio pidžame iz kamenog doba.
Uzmem ga, pomirišem i kažem: „Stvarno miriše na mene!”
„Više miriše na mene od mene.”
Prije nego što sam otišao, njezin sam krevet premjestio u hodnik.
Uzeo sam pidžamu, nju sam podigao. Stavio sam je na krevet.
Mirno je ležala s glavom na pidžami.
Bila je jako smirena. Pomislio sam: „Majko mila. Ovo će te ubiti ili ojačati.”
Otišao sam misleći: „Sad ćemo vidjeti.”
Nakon šesti li sedam sati… Nikad ne radim osam sati.
Susjeda ovog puta nije izašla.
Otvorio sam vrata.
Vidio sam krevet
i pidžamu,
ali kujice nije bilo.
A ona me najviše zanimala.
Stao sam, pogledao oko sebe, naćulio uši i čuo…
Ovdje su hodnik i jedan dnevni boravak.
Jedini dnevni boravak. Nemam 17 dnevnih boravaka.
Približim se,
a na podu blizu kauča vidim…
Na kauču je deka.
To je tipična deka za spavanac nakon ručka.
Andalužanin sam, što ću?
Očito je visila s kauča.
Kujica ju je sigurno zubima ili šapom povukla dolje.
Uglavnom, bila je na podu, sva zgužvana,
a kujica je čvrsto spavala na njoj, kao neka boginja.
Rekao sam: „Pa naravno, deka miriše na mene.
Sama je pronašla lijek.”
Naravno.
Rekao sam: „Ako funkcionira…”
Podigao sam deku i vratio je na kauč. Sutradan sam ponovio to s pidžamom.
Triput je uzela deku.
Kad sam je četvrti put pokušao vratiti,
pogledala me kao mafijaš Joe Pesci.
„Ovo je sad moja deka, zauvijek.”
Tada je to postala njezina deka.
Bila je njezina do kraja života,
do samoga kraja.
Dotada je, naravno, više mirisala na nju nego na mene.
Ako imate novog psa i naiđete na probleme,
prvo nazovite stručnjaka.
Znajte da postoje neke zaista korisne tehnike.
Slijedi prekretnica u ovom nastupu, dobro?
Sjajna ste publika.
Sve me vrijeme podržavate.
Želim vam zahvaliti tako što ću vam nešto priznati.
Znate da govorim istinu jer će se ovo emitirati.
Prošli put nije. Publika je bila grozna.
Ovo će se emitirati.
Istina je.
Kad saznate da sam i njima rekao isto…
Nešto ću vam priznati. Mali dar od mene za vas.
Slušajte.
Veliki sam obožavatelj,
ali zaista veliki obožavatelj…
Baš ste u iščekivanju, a?
Pridružili biste se kultu da to želim.
Oprez. Šalim se.
Dobro, evo.
Veliki sam, najveći obožavatelj…
lizanja pizde.
Zaista.
Lizanje pizde meni je jedna od deset najdražih stvari u životu.
Zamislite da sad promijenim temu. „Što se događa?
S traume je prešao na lizanje.”
Bez brige. Primite me za ruku. Idemo na sigurno mjesto. Bez brige.
Dobro.
Budući da sam toliko veliki obožavatelj, iskoristim svaku priliku.
Kad god situacija to dopusti,
zahtijevam da to učinim.
Matej 7,7: „Pitajte, dat će vam se.” U Bibliji je.
Iz nekog razloga, tijekom svih ovih godina…
Valjda imam puno sreće,
ali dovoljno sam puta imao tu priliku
da mogu reći da sam majstor kad je riječ o lizanju pizde.
Nitko mi nije ni do koljena, dobro?
Nitko.
Dobro.
Kad smo kod toga…
Kad smo kod toga,
želim vam večeras nešto darovati.
Imate baš bujnu maštu, ha?
Do kraja večeri imao bih mišiće na jeziku.
Ne, želim vam dati nekoliko savjeta,
informacija,
tako da odsad,
kad budete odrađivali taj prekrasan čin kunilinktusa,
možete imati još bolje iskustvo, dobro?
Možda mislite: „Dani će nam reći kako da bolje ližemo pizdu.”
Ne.
Ne, nije riječ o tome.
Moj je savjet upućen
onima koji imaju pizdu i dopuštaju nam da je ližemo.
Samo mijenjam perspektivu. Dobro.
Prije nego što krenemo s tim, mislim da je savršen trenutak
da počnemo s kratkim tečajem o anatomiji genitalija, u redu?
Potrebno je. Možda vi mislite da nije.
Malo konteksta uvijek je potrebno.
Ispričavam se na tehničkom vokabularu.
Što je kita?
Često ću govoriti „kita” i „pizda”. Oprostite.
To su samo četiri sloga, koja će se ponavljati.
Odrasli smo. Nema potrebe za eufemizmima.
Što je kita?
Kita je dio ljudskih genitalija.
Nalazi se ispod pubičnog područja.
To je dio tijela koji strši, dobro?
Neke strše više, a za druge trebate zrcalo.
Gledajte…
Budući da volim imena i metafore…
Da sam ja katedrala…
Zamislite. Da sam ja katedrala,
kita bi bila vodoriga, dobro?
Kombinacija je mnogo.
Jeste li vidjeli golemu katedralu
čija vas je vodoriga razočarala?
Ili malu župnu crkvu čija vodoriga ne može proći kroz vrata?
Ili se zapitate gdje je uopće vodoriga.
Postoji, ali katedrala nije dobro održavana i obrasla je,
pa se ne vidi i treba je podšišati.
Ili je možda zid katedrale tako gladak
da vodorigu vidite iz Albacetea.
Neke imaju velike glave, neke izgledaju tužno.
Neke se naginju ulijevo, neke udesno.
Neke su izgubile čvrstinu tijekom godina.
Imate mikrovodorige, tanke vodorige…
Postoji mnogo različitih vrsta.
I sve su prekrasne.
I sve zaslužuju užitak, dobro?
Također mislim
da je kita mnogo pristupačniji dio tijela, zar ne?
Nosimo odjeću, ali da hodamo goli…
Volim s vremena na vrijeme otići na nudističku plažu.
Volim biti gol. „Na koju plažu?” Kao da bih vam rekao.
Uvijek s prijateljem idem na istu.
On uvijek dođe nakon mene.
Već je gol kad izađe iz auta.
Već je gol, dobro?
To znači da vidim kako dolazi
i nosi hladnjak, suncobran, torbu. Ruke su mu pune.
Priđe mi i pozdravi me, ali ništa ne spusti.
„Što ima, Dani? Kako si?” Što da radim?
Neću ga poljubiti u obraz. Kažem: „Kako visi?”
Zamislite modernu nudističku monarhiju.
Dođete na kraljevski prijam. „Zdravo, kako ste?”
„Dobar dan, Veličanstvo. Kako ste?”
Ili u podzemnoj. Zamislite da ste u podzemnoj.
Netko vas pita: „Držite li se?”
Vi ćete: „Da.” „I ja. Idemo.”
„Volim oštre zavoje.”
Uglavnom…
Što je pizda?
Pizda je dio ljudskih genitalija,
ali nije u pubičnom dijelu,
nego je malo niže,
u području koje volim zvati „aragonski Pireneji”, dobro?
Izvana izgleda malo skromnije,
malo diskretnije.
Pizda je manja.
Ili možda…
Neke pizde izgledaju kao sendvič sklepan na brzinu.
Usta budu puna suhomesnatih proizvoda.
Malo kruha ne bi škodilo.
Ali sve su pizde lijepe
i sve zaslužuju užitak, dobro?
Rekao bih da je, ergonomski,
pušenje kite mnogo lakše.
Tehnike su jednostavnije.
Ne moraš biti u savršenoj formi. Ne trebaš biti gimnastičar.
Evo nekoga s kitom.
Kažeš: „Hej! Mogu li ti popušiti kitu?”
„Naravno, popuši mi kitu.”
Samo se ovako sagnete…
Možete ovako ili ovako. Možete i bez ruku.
Ako leže ovako, s rukama ili bez njih.
Ako ste okrenuti na drugu stranu, možete i odostraga.
Pušenje kite mnogo je zabavnije.
Bar mislim. Tako sam čuo.
Čekajte. Reći ću vam nešto.
U takvoj sam fazi da bih vam idući put mogao reći kako je to.
Oprezno.
Ne odbijajte zabavu zbog heteroseksualnosti.
Jednom se živi, dobro?
Pa što ako popušite kitu?
Međutim,
ako vam vlasnica pizde malo ne pomogne,
ergonomski,
malo je složenije.
Situacija je ista.
S nekim ste tko ima pizdu. Zabavljate se.
„Mogu li te polizati?” „Hajde.”
Obično se osoba ponaša ovako: „Dobro, poliži mi pizdu.”
Hajde!
A vi je gledate…
Gledate je i poželite reći:
„Kao da je Lignjoslav pao s petog kata.”
Udarate je ovako. „Hej, curo.”
Ne znate treba li kunilinktus ili mrtvozornika.
Dobro. Ne pomaže mi.
No ja uživam u tome pa odradim sve za oboje.
Međutim,
položaj je neugodan od početka.
Oprostite, ljudi.
Odjednom ste ovako. Pogledajte.
Položaj je nezgodan jer je osoba…
Budući da je mračno,
umjesto da čeprkate prstima,
sve tražite licem.
Gurkate licem.
Zamislite tragače za tartufima.
Tražite. Unutra ste.
Ali položaj je jako neugodan.
Jako je neugodno i poželite reći:
„Kvragu, pomozi. Podvij trtičnu kost.
Nagni kukove unatrag. Namjesti se, dobro?”
I povrh toga, čim osjete prve ugodne trnce,
što obično učine? Ovo. Okreću se i sve bude još teže.
Više niste tragač za tartufima.
Pretvorite se u mravojeda.
Da ustanu i odu, a netko drugi dođe,
vidio bi muškarca kako pije iz lokve na tlu. „Bok.”
„Je li ovdje suša?” Nešto ću vam reći.
Ljudi imaju vratne kralješke, dobro?
Pokretljivost im je ograničena.
Bit ćete dolje 10, 15 minuta, pola sata, koliko god treba!
Ali kad završite, vrat vam je…
Na kraju dobijete prolaps.
„Svidjelo ti se?” „Da. Što ti je s vratom?”
„Idem na sat violine. Kad odeš, samo ću je ovdje ugurati.”
To može trajati i tjedan dana. „Što ću sad?”
Idem tražiti stan. Gle.
„Četvrti kat.”
Dok ležite…
U vražju mater!
Dobro.
Drugi savjet.
Znam da se cijeli život žalite,
i to s dobrim razlogom, da vaši partneri misle samo na sebe.
Da su sebični, da im je njihovo zadovoljstvo važnije od vašeg.
Da kad oni završe, sve je gotovo.
Imate pravo. Tako je već mnogo godina.
Ali srećom, konačno živimo u dobu
napretka, jednakosti, otvorena uma
i velikodušnosti općenito.
To je jako kul.
Da ste mi prije 25 g. rekli „klitoris”, ja bih rekao: „Vodeni Pokémon!”
Ali sad vam mogu reći:
„Znate li da je klitoris jedini organ u ljudskom tijelu
čija je jedina uloga pružanje užitka?”
-Kvragu! -Da!
„Da”, kaže ona. Naravno.
I podigla je samo jednu ruku.
Ako je već tako, zašto ne bismo to iskoristili?
Kad idem pružiti kunilinktus,
lizati pizdu,
klitoris mi je uvijek ovdje, dobro?
Ne doslovno. Dobro, katkad.
Ali naravno da ga morate pronaći.
Nije kao da kažete…
Ako je to familijarna mačkica…
Ne mislim tako. Čekajte malo…
Poznate je. Mislim…
Netko koga poznajete! Španjolski, jebote!
Prvih par trenutaka morate proučiti kartu.
Svaka je pizda drukčija. Zapamtite to.
Tu ste i odjednom…
Ne govorim o traženju G-točke, nego o traženju klitorisa.
Kad ga nađete, kažete: „To je to!” Ne, nije.
„Onda je ovo.” Ne.
Niste krava koja liže stup.
Morate biti…
Svaka je drukčija. Malo ovog, malo onog, malo pritiska.
Slušate, promatrate. Čarobno je.
I nakon dvije ili tri minute, kad sve dokučite,
baš kad počnu uživati,
uzviknu: „Ajme!”
Uzviknu to i povuku se pola metra dalje.
A vi stojite…
Slina vam visi iz usta. Kažete:
„Kvragu, trebao sam označiti lokaciju.”
To je kao kad čitate Don Quijotea.
„Nisam označio gdje sam stao. Sad nemam pojma što čitam.”
Razumijem da uživate, ali molim vas da se ne pomičete.
Počeo sam je lizati ovdje, a sad sam ovdje.
Izgledam kao Roomba koja traži stanicu za punjenje. Molim vas!
Treći savjet.
Ne govorite ništa važno dok smo ondje dolje.
Dolje se slabo čuje.
Ne razumijemo vas najbolje.
Mnogo bih puta drugo jutro čuo:
„Hej, zašto nisi kupio kavu?”
„Nisam znao da sam trebao.”
„Sinoć sam ti rekla.”
„Sinoć, kad?”
„Sinoć kad si bio dolje…” Ah.
„Čuo sam svašta, nisam razumio ništa.”
Bio sam dolje i čuo sam nešto poput…
„Mislio sam da si poludjela i da pjevaš Maluminu pjesmu.”
I konačno, četvrti i najvažniji savjet.
Ovo nije bajka. Ovo nije fantazija. Ovo nije urbana legenda.
Ne. Ovo je stvarnost.
Možete doživjeti orgazam
s pomoću kunilinktusa.
To je nešto prekrasno.
Nešto čemu uvijek trebamo stremiti.
To je fenomenalno. Molim vas.
Ali znate što?
Ako ikad
doživite orgazam s pomoću kunilinktusa,
molim vas da nikad ne zaboravite…
Ovo je ozbiljna tema.
Nikad ne zaboravite
da vam je među nogama…
čovjek
koji želi živjeti.
Molim vas.
Mogu razumjeti da kad shvatite da vam je među nogama
nešto što vam pruža zadovoljstvo,
proradi vam nagon za opstankom, poput zamke za medvjede.
„Želim te samo za sebe do kraja života!”
Ali ta osoba ima osjećaje
i mozak joj treba određenu razinu kisika.
U tim situacijama život mi prođe pred očima četiri ili pet puta.
Govorim vam istinu.
Neću lizati pizdu ako krevet ne drži dizalica.
Jednom sam se pravio mrtav.
„Možda će otvoriti noge ako vidi da sam mrtav.”
Namazao sam vazelin iza ušiju
kao glupom klincu da mu glava ne zapne u ogradi.
Jednom sam svoju glavu zamijenio lubenicom.
Eksplodirala je. To sam mogao biti ja!
Sasvim ste pretjerale
s Body Pumpom, Pilatesom, CrossFitom.
Molim vas!
Molim vas.
Ne grizite ruku koja vas hrani.
Dobro. Dijelim ove savjete s vama
s namjerom da, počevši od danas, ovaj grad i svi koji ovo vide,
budu sretniji tijekom kunilinktusa.
Samo želim da ljudi budu sretni.
Ljudi su tako ljuti.
Ali uvijek postoji netko tko će nešto prigovoriti.
Kažu: „Da, dobro.
Savjeti su za one s pizdama, ali što je s onima koji imaju kitu?
Ti ne griješiš kad ti netko puši?”
Ja kažem: „Ja? Oprosti, ali ja se itekako potrudim.”
Odradim svoj dio posla.
Kako? Na primjer, tako što sam dostupan.
Uvijek pristanem.
Jedanput nisam, ali to je bilo tijekom ispovijedi.
A onda…
Moram reći
da u više od 90 % slučajeva
kad mi netko ponudi pušenje,
ta osoba ima dugu kosu, dobro?
I često je ne zaveže. Što se onda dogodi?
Dok gledate kako vam pruža taj nevjerojatni užitak,
vidite je dolje kako…
Zar ih stvarno gledate u toj situaciji
i ništa ne poduzmete?
Ja baš uvijek…
I…
Kažem: „Samo se usredotoči na svoj zadatak, a ja ću…”
I svežem joj kosu u rep, naravno.
Katkad bi završile, pogledale se u ogledalo
i rekle: „Karipske pletenice?”
„Imaš li sutra vremena da ti ih obojim?”
Postoji nešto što mi je pomoglo
da prebrodim depresiju i ne sramim se toga.
To je praznovjerje, dobro?
Znam da mnogi to čuju i kažu: „Dani, ne znam baš…”
Ima ljudi koji ne vjeruju u to ili koji… Gle.
Praznovjerje postoji, vjerovali mi u to ili ne.
Postoji već stotinama godina.
Svi smo nesvjesno katkad praznovjerni.
Na primjer, rođendan vam je.
Na torti su vam upaljene svjećice.
Obitelj i prijatelji pjevaju vam „Sretan rođendan”.
Kad pjesma završi,
krenete puhati svjećice, a oni će: „Ne, čekaj!
Poželi nešto.”
Iako ne vjerujete u to, kažete: „Dobro.
Navaljuju. Poželjet ću nešto.”
Kad već to radite, poželite nešto super.
Pomislite: „Za svaki slučaj.”
To je praznovjerje.
Praznovjerje je kad jedno poslijepodne
imate neki test ili događaj.
Pomalo ste zabrinuti, teško je.
Imate neku haljinu ili košulju
s kojom ste emocionalno povezani.
Donosi vam sreću i dobru energiju.
„Danas ću odjenuti ovu haljinu. Pomoći će mi da to prebrodim.”
To je praznovjerje.
Praznovjerje je kad pijete svoju jutarnju kavu
i osjećate se kao govno, a na vašoj šalici piše nešto
na što svi kolutaju očima.
Ako vam ta otrcana fraza pomaže da se osjećate malo bolje,
to je praznovjerje.
I stvarno je jer vam pomaže.
Ako vam to pomaže, budite praznovjerni.
Ja se uvijek koristim praznovjerjem.
Naročito kad mi je teško.
Tada se često time koristim.
Na primjer, tijekom vježbe.
Volim vježbati. Studirao sam kineziologiju.
No kad vam je teško,
kemija u mozgu vam se poremeti i cijelo tijelo to osjeća.
Ništa ne možete. Grozno vam je.
Tuga vas uništi.
Trčao sam kroz park Retiro.
Jednom sam vidio pantomimičara i rekao: „Tužno!”
„Baš tužno.”
Volim trčati kroz park Madrid Río.
Tako sam jednog dana trčao. Otrčao sam kilometar.
Pomislio sam: „Ne mogu više.”
Htio sam plakati. Bio sam izmožden.
„Dani, čovječe. Sjeti se praznovjerja.” Rekao sam si: „Hajde.”
Pogledao sam niz stazu
i oko 500 metara dalje
bio je tunel, dobro?
Ili most, ne znam.
Oko 500 metara dalje.
Rekao sam si:
„Dobro, ako stignem
u sljedeće dvije i pol minute…”
Izmislio sam to na licu mjesta. Rekao sam:
„Oslobodit će moje roditelje,
koje je oteo
kolumbijski
narko kartel.”
To nije istina,
ali vjerovao sam u to.
Trebali ste me vidjeti kako trčim kroz taj park.
Mislio sam:
„Moji roditelji!”
Stigao sam za dvije i pol minute.
Djeluje li takvo razmišljanje ili ne?
Uspio sam, iako to nije bila istina.
Očito sam to izmislio.
Još ih nisu oslobodili.
Zamolit ću vas za uslugicu.
Dignite ruku ako ste u vezi.
Ne morate ovdje biti zajedno, ali u vezi ste.
Bez brige. Neću ništa pitati. Samo želim znati.
Dignite ruku ako ste u vezi.
Dobro.
Da, obično oko polovice, više ili manje.
Ima čudnih reakcija.
Hvala. Katkad jedan digne ruku, a drugi će: „Što radiš? Nismo zajedno.”
Sve visi u zraku.
Ako je tako, dodat ću fusnotu: „Vidi: ‘Želi biti sa mnom’.”
Tako bude jasnije.
Reći ću vam neugodnu istinu.
I to je jedina potpuna istina
koju ću vam večeras reći.
Svi si parovi lažu.
Svi.
Netko se ne slaže?
Dobro.
Ali zasad ću ostaviti tu misao po strani.
Dobro?
Bit ću kao jedan od onih kuhara s TV-a.
Miješaju umak i kažu:
„Sad ćemo ovaj umak sačuvati za poslije.”
Ondje je, dobro?
Neću zaboraviti. Ondje je.
Dobro, s vama želim podijeliti još jednu metodu.
Meditacija.
Meditacija mi je stvarno pomogla.
Neki ljudi čuju „meditacija” i kažu: „Dani, sve to s meditacijom…
To je za jogije, zar ne? Za duhovne ljude u čudnim pozama.”
Ne. Svatko može meditirati.
Ja meditiram, tako da…
Imam i aplikaciju s vođenim meditacijama.
I to je to. Nije komplicirano. Samo morate krenuti.
Kako da objasnim
u nekoliko riječi što meni znači meditacija?
Meni.
Meni je meditacija odluka
da ću se pet, deset ili 15 minuta dnevno, ne mora biti više od toga,
potpuno usredotočiti na sebe,
utišati vanjsku buku
i suočiti se s bukom unutra,
koja katkad može biti još glasnija.
Dok je fokus na meni,
poanta vježbe je
da postanem svjestan sebe i sadašnjeg trenutka.
Trudim se da mi misli ne odlutaju.
Mislim samo na svoje tijelo, prostoriju, držanje.
Postoje radnje koje pomažu u tome.
Na primjer, disanje.
Tijekom meditacije usredotočite se na disanje.
Vaše disanje je nešto što je uvijek ovdje i sada, zar ne?
I… Dobit ćete kratku demonstraciju.
Djelić meditacije kakvu ja prakticiram, dobro?
Čut ćete moj unutarnji monolog.
Moje misli izgovorene naglas.
Počinje i završava udarcem u gong.
Trebali biste se držati uspravno, ali tako da vam bude udobno.
Možete sjediti na jastuku na podu ili na stolici.
Ne mora to biti ništa ludo. Izgleda otprilike ovako.
Dobro. Da vidimo što će danas biti.
Počnimo s disanjem. Dobro.
Idemo.
Udahni.
Nadahni.
Izdahni.
Nadahni.
Nadahni?
Nadahnuti znači…
Kad imaš ideju koja te nadahnjuje.
Da, ta je dobra. Udahneš i to te nadahne.
I izdahneš… Sranje, to znači umrijeti.
Imaš ideju i onda umreš.
Dobro, gubim fokus. Hajde.
Hajde. Usredotoči se, Dani. Usredotoči se na disanje.
Imam ideju.
Pratit ću prolazak zraka kroz svoj dišni sustav.
Da vidimo.
Zrak mi ulazi kroz nosnice.
Zatim putuje do…
Kako se to zove?
Je li to larinks? Ne, kako se zove?
Farinks, zar ne?
Traheja! Kvragu, to je to. Traheja.
Ljudi koji izvode traheotomiju imaju muda.
Olovkom izvode traheotomiju. Kvragu, kakva ludost.
Opet sam izgubio fokus. Hajde.
Idemo.
Krećem.
Dobro. Udišem kroz nos.
Kažu da trebamo disati na nos jer u njemu ima dlačica
koje zadržavaju svu prašinu i bakterije.
Kvragu, već godinama uzgajam dlake u nosu.
Što je ovo?
Uzgajam ih i na ušima. Čovječe, katkad se pogledam u ogledalo
i kažem: „Ti mater, izgledam kao ris.”
Dobro, hajde. Idemo. Sad ću se usredotočiti. Hajde.
Dobro.
Nadahni.
Čovječe, zašto uvoze sav avokado s Novog Zelanda?
Tako je to.
Um vam neprestano luta.
To nije bitka, nego svojevrsni ples.
Kad shvatite da vam je um odlutao,
samo se vratite i usredotočite.
Ne postoji loša meditacija. Trebate pokušati. Sjajno je.
Svi si parovi lažu.
Svi.
On laže njoj.
Ona laže njemu.
On laže njemu.
Ona laže njoj.
Oni lažu njima.
Brat bratu.
Olé, olé. Alioli.
Svi. Nema iznimaka.
U svakoj vezi
u nekom trenutku, možda u nekom intimnom trenutku,
jedan se partner okrene drugom i kaže:
„Dušo…
o čemu razmišljaš?”
U 99,9 % slučajeva
odgovor je…?
„Ni o čemu.”
Ni o čemu.
Puši kitu.
Dakle, to govoriš meni.
Osobi koja meditira već 11 godina!
To su stotine i stotine sati meditacije.
Da me netko pita: „Koliko ti je vremena um bio prazan?”
„Možda dvije ili tri sekunde u životu.”
Iskreno, vjerojatno onu sekundu prije nego što ću prdnuti.
Kad prdneš, um ti je…
Dakle, želiš mi reći,
ti glupi jadniče,
da ti u tom trenutku nije ništa na umu?
Da, naravno. Tko si ti? Siddhārtha Gautama?
Tko si ti, Krishnamurti?
Tko si ti, Mahatma Gandhi?
Tko si ti, Buda?
Tko si ti, Šiva?
Ti si jedan veliki, debeli lažljivac.
Reci! Reci o čemu razmišljaš!
Ne znači da ne kažemo što mislimo jer stalno imamo loše misli.
„O čemu razmišljaš, dušo?”
„O orgiji s 50 ljudi
dok tvoja majka gleda i dira se.” Ne!
Ne kažem to, ali možda. „O čemu razmišljaš?”
„Da, baš ću ti reći!” Živiš u mašti. „Da, baš ću ti reći!”
„Zamišljao sam da sam visok četiri metra i da sam na plaži.
Noge su mi bile ekleri. Imao sam golemu lizalicu sa šiljcima
i borio sam se protiv golemog zlog biskvita, koji je htio uništiti planet.
Što misliš?”
Recite im. Da vidimo možete li.
I znate što?
Ako to kažete svojim partnerima…
i oni odluče ostati s vama,
vi ste srodne duše.
Srodne duše.
Ali slušajte sad ovo.
Sasvim je u redu
da ako vas partner pita o čemu razmišljate,
kažete: „Gledaj, dušo. Ne bi bilo primjereno
kad bih sad podijelio svoje misli jer su moje misli privatne.”
Manje riskirate pričom o biskvitu.
Potičem vas da to nasumično pitate jedni druge i kažete si istinu.
Iznenadit ćete se.
Mislim da živimo u vremenu i trenutku dobrom za društvo.
Više je usredotočenosti, empatije, ljubaznosti
i veća se važnost pridaje
mentalnom zdravlju ili nedostatku istog, zar ne?
Danas znamo za određene bolesti i poremećaje.
Kad nešto ima ime, tada to postaje stvarno.
To mijenja naš pristup tome.
Ne znam mislite li ovo vi koji ste mojih godina ili stariji,
ali prije 15 ili 20 godina,
sve što je imalo veze s mentalnim zdravljem bacalo se u isti koš,
u stigmatizirani koš „luđaka”.
Sve je bilo u istom košu.
I toga se trebalo kloniti.
„Ovaj stalno plače, mora da je lud. Ovaj je stalno pijan.
Ovaj cijeli dan viče, mora da je lud.”
Danas se tome pristupa s mnogo više empatije.
Mislim da to treba proslaviti.
Još bih vam rekao…
Reći ću vam.
Između nekoga komu manjka nekoliko dasaka u glavi…
i nekoga tko je pao na glavu kao beba…
Negdje u tom rasponu…
Svi smo tu negdje.
Sasvim mentalno stabilan?
To nije nitko od nas.
Ako nemate tik…
imate OKP.
Ili TikTok. Ne znam što je gore.
Mislim…
Ali od svih poremećaja ili bolesti,
istaknuo bih dvije koje smatram kraljicama mentalnog zdravlja.
Ne jer su najviše kul,
nego zato što se čini da su najdublje utkane u društvo.
Ako ih još nismo iskusili, iskusit ćemo ih mi ili netko nama blizak.
Govorim o tjeskobi.
Velika stvar, ha?
I o depresiji.
Dobro.
Grozno je svima nama koji patimo od tjeskobe.
Nemojmo to uljepšavati ili ublažavati.
Tjeskoba je užasna.
Patim od tjeskobe već mnogo godina.
Već neko je vrijeme stabilno. Na četiri li pet od deset.
Ali kad skoči, morate se znati nositi s time.
Mnogo godina pokušavao sam iskorijeniti tjeskobu iz svog života.
Sada je pokušavam prihvatiti.
Prihvaćam da patim od tjeskobe.
Pokušavam se nositi s njom najbolje što mogu.
To je kao kišni oblak koji dolazi bez najave.
Ali i odlazi bez najave, zar ne?
Recimo da poslijepodne doživite napadaj panike.
No tog jutra prijetili su vam nožem.
Oboje je koma, ali to je školski primjer logike.
Logičan slijed.
Razumijevanje uzroka donosi olakšanje. „Jutros su me opljačkali. To je normalno.”
Kod tjeskobe je najgore to što se pojavi niotkuda.
Možda se opuštate kod kuće.
Čini se da je sve u redu.
Odjednom dolazi oluja.
Odjednom vam srce počne lupati.
Usta vam se osuše, ne možete disati, osjećate nelagodu.
Želite skočiti kroz prozor. To je grozno.
Želim puno snage svima koji se moraju nositi s time.
Smatram da smo mi koji patimo od tjeskobe
samo pomalo neusklađeni
s ritmom života.
Objasnit ću vam.
Uvijek razmišljamo o onome prije. Imamo tisuću tih „prije”.
Zabrinuti smo prije nego što se nešto dogodi, znate?
Jedan Descartesov citat…
Bio je filozof, nema veze s dekantiranjem.
Rekao je: „Moj je život pun strašnih nesreća,
od kojih se većina nikad nije dogodila.”
Možemo smisliti sve najgore scenarije,
proživjeti ih u glavi, dogodile se one ili ne.
Ali naše je tijelo već otrčalo taj maraton.
A depresija,
po mom mišljenju,
nezacijeljena je trauma.
To je tuga koja se ukorijenila
nakon nekog traumatičnog događaja.
To može biti bilo što. Prekid, gubitak, svejedno je.
Nešto se dogodi,
vrijeme prođe, ali trauma ne zacijeli u potpunosti.
Tuga se ukorijeni.
Možda prođu dvije godine. Vi nastavite živjeti svoj život.
No vaši osjećaji i misli
još su vezani za događaje otprije dvije godine.
Vi ne prestanete živjeti u prošlosti.
Tjeskoba je opsjednutost budućnošću.
Depresija je opsjednutost prošlošću.
Kao da život gledate u retrovizoru
ili kroz teleskop, znate?
Prijateljica mi je rekla:
„Ako si jednom nogom u prošlosti, a drugom u budućnosti,
posrat ćeš se po sadašnjosti.”
Kakva pjesnikinja.
Nevjerojatno je kad saznaš da „poklon” znači „dar”.
Postoji još jedan koncept koji… Joj!
To je siva zona, ali sad je u modi. Riječ je o nostalgiji.
Je li nostalgija dobra ili ne?
Mislim da postoje dvije vrste nostalgije. Dobra i loša.
Koja je dobra?
Dobra vas nostalgija vraća u stara sjećanja,
u ono što ste davno proživjeli.
Uživate u njoj. Ne rastuži vas.
Evo vam zabavan primjer.
Rođen sam 1980., dobro?
Vi koji ste desetak godina stariji ili 15-ak godina mlađi
možda ćete razumjeti. Ako zapjevam…
Mi smo Mališani…
Repovi nam vijugaju
Imamo i Willyja Foga, Kapetana Tsubasu,
Zmajeve i tamnice, Candy Candy, Sailor Moon…
Da s ova dva reda stranaca
popijem četiri piva i da pjevamo cijelu noć,
vratili bismo se kući pijani ko letve.
Rekli bismo: „Bilo je super. Prisjetili smo se prošlosti,
ali nismo osjetili ni trunku tuge.”
Loša nostalgija izazove vam tugu.
Stručnjaci to nazivaju melankolijom.
To je sasvim drugo stanje.
Neki ljudi zapnu u određenom dobu.
Zovem ih „nostalgičari”.
To su ljudi koji misle da je život prije bio bolji.
Oni mogu zapeti u određenom dobu iz bilo kojeg razloga.
Možda zbog prijatelja koje su imali,
mjesta gdje su živjeli, tadašnjeg partnera ili jer su bili mladi.
Nisu imali problema ili odgovornosti, nitko nije umirao. Ma nemoj?
Uvijek se sjetim svog dobrog prijatelja.
Zajedno smo odrasli.
Mislim da je zapeo u djetinjstvu.
Da razgovarate s njim 2000.,
ispričao bi vam sve svoje priče, prošlost, šale, asocijacije.
Sve iz tog vremena.
Rekli biste: „Kvragu, zaostaješ deset godina.”
Da ga vidite 2010., ista stvar. Zaostaje 20 godina.
Kad ga vidite 2025., on još priča o onome otprije 35 godina.
Kao da vas vrijeme zgrabi i vuče vas naprijed,
a vi želite ostati, ali morate ići.
Počnete nestajati kao na fotkama iz Povratka u budućnost.
Za vas koji ste melankolični
ili nostalgični, a takav sam i ja, evo još jednog savjeta.
Lijepo je kad u sadašnjosti proživljavate nešto lijepo i radosno.
Kad ste sretni i nešto vam je super,
pokušajte upiti taj trenutak.
Upijte ga i recite: „Ovo je zaista nevjerojatan trenutak.”
Recite: „Pokušat ću ovo pamtiti do kraja života.”
Ako ste s nekim, recite to naglas.
To pomaže da zacementirate to sjećanje,
čak i ako je samo u svrhu buduće nostalgije.
Zamislite ovo. Večeras ste došli na nastup.
Tu ste s partnerom, prijateljem, tatom, kolegom, nebitno.
Recimo da se super provodite.
Upijte to.
Ako stvarno mislite da je ovo radostan trenutak,
iako smo se kratko družili, upijte ga.
Pokušajte ga zapamtiti. Poslije recite naglas:
„Ovo je bilo zakon.”
To je baš kul.
Možda za 20 godina budete sjedili na Plaça de Catalunyi s istim prijateljem,
budete pili pivo i rekli:
„Kvragu, sjećaš li se Rovirina nastupa Isplati se?
Sjećaš li se?”
On će: „To je bilo prije 20 g., zar ne?
Kvragu, prije 20 godina.
Baš smo se nasmijali.
Smijali smo se. Bio je sjajan.
Bio je najbolji!” „Dobro, ne pretjeruj.”
„Da, bilo je dobro. Šteta što je umro.”
„Da, baš tužno.”
Pospremite to.
Puno vam hvala.
Približavamo se kraju ovog nastupa.
Kad smo već kod nostalgije, sjetio sam se divnog Sabininog stiha.
„Najokrutnija je nostalgija za onim neostvarenim.”
Znate što? Kad sam bio dijete, nisu mi pričali priče.
Bio sam nostalgičan za nepostojećim događajima.
Vjerojatno mi je zato kao odrasloj osobi oralna komunikacija,
kao i oralni seks…
Za kraj jedna slatka nostalgična priča.
Dugo nisam ništa ispričao.
Ispričat ću vam priču
koja povezuje sve o čemu smo večeras razgovarali.
O čemu sam ja govorio.
Ova se priča odvija u malom selu,
vrlo siromašnom,
vrlo malenom i negostoljubivom.
Glavni lik naše priče je starac,
ali nije izgubio vitalnost,
snagu i okretnost, dobro?
Imao je jednu naviku otkad zna za sebe.
Svako se jutro budio prije nego što bi pijevac zakukurikao
i sunce provirilo iza planina.
Probudio bi se,
ustao iz kreveta,
obuo sandale,
uzeo dvije ogromne glinene amfore
i uputio se na stazu dugu pet kilometara
do kristalno čistog izvora.
Ondje bi obje napunio do vrha,
a zatim bi hodao pet kilometara natrag.
Kad bi se vratio u selo,
rabio bi tu vodu za sve svoje potrebe.
Pio ju je, kuhao s njom, zalijevao biljke,
prao, pojio životinje.
Nakon desetak godina,
jedna amfora počela se lomiti,
počela je pucati.
Bila je prilično istrošena. Imala je sitne pukotine.
Iz nje je počela curiti voda.
Kad bi stigao u selo,
više od pola vode izgubio bi putom.
Budući da neživi predmeti u pričama smiju oživjeti,
jedne noći, prije nego što je starac otišao na spavanje,
razbijena je amfora
progovorila.
Počela je jadikovati svome gospodaru.
„O, gospodaru!
Grozno se osjećam.
Znam da sam oštećena i da ti više ne služim kao prije.
Jako se sramim i baš sam tužna.
Zaista mi ne bi smetalo kad bi me zamijenio novom amforom
jer sam sad posve beskorisna!”
Starac se nije dao pokolebati. Nježnim glasom rekao joj je:
„Nikad te neću zamijeniti novom amforom.
Ali danas ti neću reći zašto.
Reći ću ti sutra dok budemo hodali stazom.”
Nakon toga je legao u krevet, kao i svake večeri.
Dvije su amfore ondje stajale i rekle: „Dobro.”
Idući dan,
kao i uvijek, prije pijevca i svitanja,
starac se probudio, obuo sandale
i uzeo svoje dvije velike amfore.
Iz navike ih je uvijek nosio u istoj ruci.
Razbijenu amforu nosio je u desnoj ruci.
Uvijek.
I na putu do izvora i na povratku.
Kad su krenuli stazom, nitko nije rekao ni riječ.
Čuo se samo pjev ptica
i tiho šuštanje lišća na vjetru.
Kad je stigao do kristalno čistog izvora,
sjeo je i počeo puniti amfore. Nitko nije rekao ni riječ.
Čuo se samo šum vode kako odjekuje u špilji.
Ni na povratku nitko nije govorio
sve do polovice puta.
Amfora je dotad izgubila puno vode.
U tom je trenutku
protagonist naše priče stao.
Stao je i okrenuo se
prema razbijenoj amfori i rekao:
„Vidiš li sad zašto te nisam zamijenio?
Pogledaj.
Pogledaj ovaj dio staze.
Prekrivena je cvijećem zahvaljujući tebi.”
Život je vrijedan življenja.
To je očito,
ali nešto što je očito može biti toliko očito
da mi to ne vidimo.
Ali tuga,
kao koncept, također nešto vrijedi.
Večeras,
između smijeha i pokojeg priznanja,
ispričao sam vam o svojoj tuzi
i svojim gubicima, koje sam pretrpio posljednjih godina.
Ali namjerno sam sačuvao nešto za kraj
da mogu s vama podijeliti najveći gubitak u svom životu.
Najveću tugu koju sam doživio.
To je tuga zbog gubitka sebe.
Možda se pitate što to znači.
„Što to znači, Dani? Kako izgubiš sebe?”
Lako.
Iznenađujuće lako.
Mislim da to počne prije nego što postanemo toga svjesni.
Kad smo djeca,
čeznemo samo za majčinom ljubavlju, zar ne?
Želimo da nas voli i grli.
Postoji duboko ukorijenjeni strah od napuštanja, a nitko ne zna zašto.
Dakle, neprestano činite sve što možete da se uvjerite da vas mama voli.
Mnogo toga što činite vjerojatno nema veze s vašom suštinom.
Ali znali ste što trebate i ne trebate učiniti
da dobijete ljubav i izbjegnete kaznu.
No mnogo toga nije odražavalo vašu pravu prirodu, zar ne?
Nije li to, od vrlo malih nogu,
stavljanje nekakve
maske?
Tako je i s ocem.
Koliko smo puta, odrastajući,
htjeli da se naš otac ponosi nama?
Koliko smo puta htjeli da nas potapša po ramenu?
Koliko smo puta osjećali da mu nismo najdraže dijete?
Oponašali bismo braću i sestre
da bi se tata ponosio nama kao što se ponosi njima.
Takvo ponašanje često nije odražavalo našu suštinu.
To nije bilo naše pravo ja.
Činili smo to iz čežnje za tatinom naklonošću i odobravanjem.
A što je to ako nije…
još jedna maska?
Uzmimo za primjer ljubavne odnose.
Romantične veze.
Koliko puta smo čuli ili rekli:
„Ajme! Izvlači ono najbolje iz mene!”
To katkad može biti istina.
Ali često to zapravo znači:
„Opa! Izvlači iz mene ono
za što mislim da će mu se najviše svidjeti.”
Često poznajemo sami sebe i znamo za svoj emocionalni teret,
sranja i mračne tajne.
Ako svome partneru pokažemo svoje pravo lice,
uplašimo se i uspaničarimo, misleći da će pobjeći.
Dakle, bit ću ono što moj partner želi da me ne napusti i da me voli.
A što je to ako nije…
još jedna maska?
Društvene mreže.
Čini se kao da smo odrasli uz njih, zar ne?
Mislimo li zaista
da naš profil pokazuje tko smo mi zaista?
Stalno nešto činimo da se svidimo ljudima koje ne poznajemo.
Zašto?
Za pratitelje?
Za lajkove?
Jesmo li zaista osoba kojom se prikazujemo na mrežama?
Da je tako, rekao bih:
„Ne mogu vjerovati da su svi šupci kao na Twitteru.”
„Ne vjerujem da postoje savršeni životi kao na Instagramu.”
Ali vjerujemo.
Jesmo li zaista takvi kakvima se prikazujemo
ili je to samo…
još jedna maska?
Na primjer, ja sam poznata osoba.
Jako sam popularan već gotovo 20 godina.
Svih tih 20 godina
želim se svidjeti ljudima.
Želim se svidjeti ljudima i najviše se bojim
da će ljudi misliti da sam šupak,
da im se neću svidjeti ili da će misliti da sam kreten.
Ili, ne znam, da misle da mi je slava udarila u glavu.
Sebe sam stavio na zadnje mjesto kako se to nikad ne bi dogodilo.
Neprestano sam gazio po sebi,
samo da bi me ljudi voljeli.
Fotkao sam se i na pogrebu.
Ne znam što je ključ uspjeha, ali otkrio sam da je ključ neuspjeha
želja da svima ugodimo.
A kad nosite toliko maski,
dođe trenutak kad vas život
toliko jako ošamari,
da ne padnu samo sve maske, nego i brojevi s vaše osobne iskaznice.
Sve u što vjerujete, svi tornjevi možda će se urušiti.
Sjećate li se prvog filma Izvrnuto obrnuto? Onog s djevojčicom.
Sve se čini izgubljeno. Urušavaju se naizgled neuništivi tornjevi.
Toranj obitelj, toranj prijateljstva, magični toranj,
toranj igre, toranj iskrenosti…
U jednom me trenutku život tako ošamario
da su mi sve maske pale i svi su mi se tornjevi urušili.
Pogledao sam se u ogledalo i nisam se prepoznao.
Vjerujte mi, to je grozan osjećaj.
Mogao bih reći
da sam u jednom trenutku osjećao da sam izgubio tlo pod nogama.
To je osjećaj napuštenosti,
to je osjećaj dezorijentacije,
straha…
Mnogo straha.
Jer mislite da ne možete dalje.
Bojite se nastaviti, ne želite nastaviti.
Saznao sam da mistici to nazivaju „pomračenjem duše”.
Plakao sam.
Kao što Maná kaže: „Isplakao sam rijeku i ocean.”
No riječima benda Vetusta Morla:
„Bit ćemo slobodni tek kad ne budemo imali što izgubiti.”
Prije mnogo godina pročitao sam pjesmu dragog mi Maria Benedettija.
Rekao je da je osmijeh mnogo ljepši
kad se pojavi nakon suza.
Kao kad sunce izađe
nakon mnogo kišnih dana.
Tada će se vjerojatno pojaviti i duga.
Nakon svega toga
ne mogu vam reći jesam li bolja ili lošija osoba.
Mogu reći da sam mnogo autentičniji i mislim da je to najvažnije.
Nikad nisam bio autentičniji nego sad.
To me podsjetilo na onog čovjeka koji je ušao u moje dizalo.
„Jesi li to ti?”
Smijao sam se tome.
Možda je vidio nešto u meni i htio me upozoriti.
Da je sad ovdje, rekao bih:
„Više sam svoj nego što sam ikad bio.”
I svima vama
želim reći da ako ikad doživite tugu
ili ako ste sad tužni,
zapamtite tri stvari.
Prvo, držite se.
Držite se. Proći će.
Drugo, prolazite kroz mračno i bolno razdoblje.
Zato naučite nešto iz toga.
Nemojte da sve bude uzalud.
I treće, učinite ono što je najbolje za vas.
Učinite što vam najviše odgovara.
Ako imate usrano jutro i otrcana fraza sa šalice za kavu
daje vam dodatni poticaj i puni vas energijom,
ne marite za tuđe mišljenje.
Reći ću vam i ovo.
Kad vas tako obuzme tuga, ona neće nikad sasvim nestati.
To vam je kao žvakaća guma na đonu cipele.
Kad se tuga pojavi u mom životu,
donese sa sobom i puno usamljenosti.
Puno.
Čini mi se da je vani mnogo više buke,
mnogo više neprijateljstva.
Kad mi se u život ušuljaju tuga i usamljenost,
a sâm sam kod kuće,
znate što učinim?
Okrenem se praznovjerju.
Možda ću sjediti na kauču i pogledati udesno.
Vidjet ću deku.
Znate li što ću učiniti? Čvrsto ću je zagrliti.
Mirisat ću je.
Nešto me natjera da pogledam prema ulaznim vratima
i pomislim da će mi sve što više nije dio mog života,
sve što mi je život oduzeo, što sam volio i što je nestalo,
jednoga dana život nekako vratiti.
I baš me briga što vi mislite o tome
jer meni to pomaže.
Puno vam hvala i…
Još mi je preostalo da kažem kako se uvijek,
ali zaista uvijek,
isplati živjeti.
Prijevod titlova: Tina Vlakančić