Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dani, sessionen er slut. Hvordan går det?
Det går fint. Jeg har det bedre.
Sådan skal det være, Dani. Se fremad.
-Vi ses i næste uge. Tak. -Vi ses.
Dani, husk at sende mig pengene!
Pengene, Dani!
CENTER FOR PSYKOLOGI
Det har været en svær tid.
Mange tak, fordi I kom i dag.
Og I er heldige, for i dag skal vi tale om at være trist.
Der kommer en del tilståelser.
Min første tilståelse er, at jeg de sidste år har flirtet med tristhed.
Jeg har virkelig flirtet med tristhed.
Har jeg lært noget efter alle de år? Ja.
Jeg har lært meget. At vi ikke kan lide tristhed!
Hverken at føle den selv eller se den hos andre.
Vi kan ikke håndtere den. Hverken vores egen eller andres.
Gennem alle de år har kun ét menneske
fortalt mig noget, der blev hos mig.
En eftermiddag drak jeg kaffe med en ven.
Jeg var nedtrykt.
Jeg fortalte ham, at jeg ikke kunne mere.
Pludselig sagde han…
Jeg fortæller jer det, så I kan lære af mine erfaringer.
Min ven sagde: "Dani.
Vær ikke trist."
Jeg ringede ikke igen.
Vi kan ikke lide tristhed eller andre ubehagelige følelser.
Men sorg er værre, fordi den afslører os.
For når følelsen bliver intens, græder vi, og det blotter os.
Og selv i dag
er det tabubelagt at græde offentligt.
Det viser sårbarhed.
Og uden at vide det forsøger vi at lukke det ned hos små børn.
"Græd ikke, man ser grim ud."
Næste gang, nogen siger det til et barn, sparker jeg dem.
Altså den voksne.
Det at græde
forbindes stadig med et køn.
Der er et citat, der er over 500 år gammelt.
Nogle har sikkert hørt det.
Det var dengang, de katolske monarker generobrede Spanien.
Den sidste tilbageværende fæstning var kongeriget Granada.
Husker I det?
Boabdil var der med sine folk. De havde været under belejring.
Det er historie. Vi ved, hvad der sker.
Men på et tidspunkt måtte Boabdil aflevere nøglerne til byen.
Sikkert en af de sværeste stunder nogensinde for en historisk figur.
Og i det øjeblik sagde Boabdils mor,
ikke fjerne slægtninge, men Boabdils egen mor:
"Græd som en kvinde for det, du ikke kunne forsvare som en mand."
Seriøst?
Du holdt dig ikke tilbage, Boabdila?
Fortid er prolog, ikke?
Vi har alle følt os triste på et tidspunkt.
Nogle dybere, andre oftere.
For nyligt tænkte jeg over,
om tristhed nogensinde havde ramt mig.
På en måde, jeg ikke kunne ignorere.
Og ja, der var et præcis øjeblik for omkring 11 år siden.
Det var dengang, filmen Spanish Affair udkom.
Lyder den bekendt?
Jeg havde aldrig lavet film før.
Jeg lavede standup, men fik pludselig en mulighed for at lave en film.
Jeg gjorde det.
Pludselig havde jeg hovedrollen
i historiens mest indtjenende spanske film.
Sådan som tingene går i branchen, dør jeg med den rekord.
Jeg ved ikke, om jeg skal grine eller græde, men fakta er fakta.
Jeg ved ikke, om I så det som en stor begivenhed,
men ingen tænkte sikkert over, hvordan det var for mig.
Det var nogle vanvittige måneder,
men så begyndte der at ske fantastiske ting,
og jeg kunne ikke håndtere det.
Jeg havde aldrig lavet film, men fik nu masser af manuskripter og tilbud.
Det var vildt.
Så teatertilbud.
Jeg lavede allerede teater, men tilbuddene tredoblede.
"Dani, lav en forestilling i Alicante!" "Okay."
"Dani, lav en forestilling i Barcelona!" "Lav en forestilling i Murcia!"
"Hvorfor Murcia?" "God pointe." Jeg sagde nej.
Griller jeg ikke Murcia-publikummet lidt, er hverken jeg eller de glade.
Er der nogen fra Murica? Vi er alle ligeglade.
I ved, hvordan mærkevarer fungerer.
De sætter et berømt ansigt på noget…
Det virker på mig. Ser jeg noget med en berømt,
løber jeg ud i undertøj og køber det.
Så mærkevarerne ringede. "Dani, vores produkt…"
"Dit ansigt på vores mærke, vores mærke på dit ansigt."
"Jeg forstår ingenting."
Jeg begyndte at date stjernen i filmen.
Det var en smuk kærlighedshistorie. Det var godt på papiret.
I kan ikke forestille jer, hvordan det var for mig.
Men tre eller fire måneder senere vågnede jeg en morgen…
Jeg vågnede en morgen
og græd helt utrøsteligt. "Lort!"
Som når man skal skide og siger "lort."
Jeg kunne ikke stoppe.
Så pludselig sagde min daværende kæreste
noget af det mest fornuftige:
"Hvorfor går du ikke i terapi?"
"Okay."
Det er underligt, ikke?
De to passer ikke sammen.
"Hvorfor prøver du ikke terapi?" og så: "Okay." Nej.
Normalt er det: "Hvorfor prøver du ikke terapi?"
"Terapi?!"
"Galeanstalten? Siger du, jeg er skør?"
"Det siger jeg ikke."
"Er jeg skør?" "Nej, Dani."
"Jeg har været i terapi i 11 år."
Og hør nu her.
Jeg er træt af terapi pga. folk, der ikke får terapi. Siger det bare.
Siger det bare.
Hvis du ikke vil i terapi,
så betal for vores. Vi løser både vores og dine problemer.
Jeg blev anbefalet en terapeut.
Den samme, jeg har set i 11 år.
Jeg ser ham stadig. Salvador.
Jeg havde aldrig været i terapi før. Pludselig var jeg i et rum
med en fyr med et venligt ansigt i en lænestol med en anden stol foran.
Han sagde: "Dani, fortæl, hvorfor du er her."
Hvad siger man?
Jeg begyndte at åbne mig og talte uafbrudt.
I en hel time. Det er meget ulig mig.
Da timen var gået, sagde han: "Dani, jeg fornemmer en dyb tristhed."
"Tristhed?" Det havde jeg ikke tænkt over.
Måske frustration, pres, stress.
Nej, tristhed. "Hvordan kan det være? "Der er to grunde:
Du sørger, men du ved det ikke."
"Jeg kender ingen, der er døde."
"Det er ikke bogstaveligt.
Det kan være metaforisk. Noget i dit liv er gået bort."
En masse ting gav pludselig mening.
Vi ved ikke, hvor værdifulde ting er, fordi vi allerede har dem.
Vi savner dem først, når de er væk.
F.eks. har de fleste af jer noget,
I ikke er klar over, fordi I aldrig har mistet det.
Som arme. Super indlysende, ikke?
Man vågner ikke hver morgen og siger: "Tak, Gud.
Endnu en fantastisk tirsdag med arme." Vi har dem bare.
Jeg taler om noget lidt mere subtilt, nemlig anonymitet.
Man ved ikke, hvor værdifuldt det er, før det er væk.
Det ramte mig, da det gik op for mig,
at der var hverdagsting, jeg ikke længere kunne,
som at hente mine nevøer fra skole
eller købe en sandwich og en øl, tage på stranden med en bog
og sidde under en parasol og bare være i fred.
Det er forbi nu.
Når jeg trådte ud dengang, blev jeg som en sjælden Pokémon.
Det var vildt. Det er 11 år siden.
Måske vil I vide, hvordan jeg har det.
Jeg har det bedre.
Ikke godt, men bedre.
Der er jo gået 11 år,
og med tiden får man redskaber til at håndtere det svære i livet.
Nu er opmærksomheden stilnet af, og jeg kunne ikke være mere taknemmelig.
Jeg bruger meget tid derhjemme nu.
I aften vil jeg fortælle jer om de redskaber,
der hjalp mig i de svære tider.
Jeg giver også råd. Det hader nogle.
Man behøver jo ikke følge dem!
Lad mig give jer dagens første råd.
Går I ned ad gaden og ser én, I virkelig og oprigtigt beundrer,
ikke bare for at vise online, at I har en stor pik,
uanset om det er Pepón Nieto eller Ortega Smith.
Jeg mener ægte beundring.
Ser I sådan et menneske på gaden, er her mit råd:
Lad dem være i fred.
Lad dem være.
Betragt dem på afstand som på safari.
Observer deres verden.
Men lad dem være.
For I ved ikke, hvor personen er på vej hen,
hvor de har været, eller hvad de slås med.
Men hvis I stadig føler den stærke trang
til at tale med vedkommende, kommer her et lille råd:
Overveje nøje, hvad I vil sige eller gøre.
Gør det så.
Udfør planen, dræb dem ikke.
Der er sket meget over årene. Noget flere gange.
Jeg nævner et par stykker, så vi kan grine. Én er en klassiker.
Når nogen kommer og siger:
"Det er Dani Rovira! Du er min fan."
Hvad end du siger, søde.
Eller den anden version:
"Dani Rovira, jeg er dit idol!"
"Klar. Mit soveværelse er fyldt med dine plakater."
"Fan" og "idol" er ikke helt det samme.
Men ord kan være forvirrende, især hvis man er nervøs.
Det sker for mig hele tiden.
Det sker for mig med "tunnel" og "bro."
Jeg ved, hvad en tunnel er. Jeg ved, hvad en bro er.
Men jeg kan forveksle dem.
Jeg sagde til min bror, "Hvordan gik tandtunnelen hos tandlægen?"
"Hvilken tunnel, fjols?"
Eller "rygsæk" og "kuffert" "skjorte" og "T-shirt."
Der er også engelske ord, jeg forveksler.
Jeg taler ikke engelsk, men faker det lidt.
To ord får mig altid til at tænke.
Det er "after" og "before."
For os lyder "after" som om…
"Hvornår var det?" "Det var efter i går."
"Before" er noget, der kan vente. "Hvornår er det til?" "Til før."
Det er dem, der tager fejl.
Og så forveksler folk det. Alle har deres grunde.
"Jeg forveksler 'pik' med 'guacamole'".
Det er godt, Nacho.
Nå, men…
Normalt, når folk støder på mig på gaden, ender jeg med at skuffe dem.
Er det et hurtigt møde, skuffer det dem. Bare fordi.
Mange går derfra og tænker én af to ting:
At jeg er uhøflig eller bare meget genert.
Jeg er ikke genert.
Jeg er diskret.
Jeg går altid med kasket og høretelefoner og passer mig selv
med hovedet nede.
Lader I mig være, lader jeg jer være.
Jeg er ikke…
Det skete før et show i Burgos. Byen, der aldrig sover.
Gaderne var tomme klokken 16.00.
Men det var fedt.
Pludselig råbte en fyr på den anden side: "En berømthed!"
"Seriøst? Vil du gøre opmærksom på mig, så vær specifik."
"En berømthed." "Du er sikkert også berømt i din egen stue."
Jeg ved det ikke. I det mindste "goddag."
Sig "hej", "hvordan går det". Nogle beder om et billede.
Det lyder som en advarsel, før de kaster noget efter mig.
Helt ærlig!
Jeg husker engang i en elevator. Det var vist på et hotel.
Man skal op til en høj etage, dørene lukker, og nogen nærmer sig.
Så laver man den klassiske. "Åh ja…"
De må ikke komme med.
"Åh ja…"
Men man trykker ikke på en knap.
Hvad sker der?
Det er falsk. Det er…
"Åh…" Det kunne være din mor i en kørestol. "Dani…"
"Ja, mor." Den lukker. "Fuck dig, kælling."
Hvad? Man gider ikke.
Sådan er vi.
Vi vil helst være alene i elevatoren.
For at se i spejlet, tage et billede, justere sine nødder.
En gammel mand med skæg kom ind.
Hvidt hår, løst tøj, zen-stemning.
"Hvad har han gang i?"
Han trykkede på knappen.
Vi stod i den typiske akavede elevator-stilhed.
Han spurgte: "Må jeg spørge om noget?"
"Det har du lige gjort, så det bliver anden gang."
"Ja, selvfølgelig."
Han stirrede på mig.
Så sagde han…
"Er det dig?"
Han lød så seriøst, at jeg blev i tvivl.
Jeg kiggede i spejlet.
"Har jeg Spiderman-dragt på eller noget?"
"Er det dig?" spurgte røvhullet. Det minder mig om et interview med Estopa.
En af dem kom gående, da nogen spurgte: "Er det dig eller din bror?"
Det er forskruet.
Fra pandemien til nu…
Det er første og sidste gang,
jeg nævner det, der vendte op og ned på vores liv
og gav alle flere byrder at bære rundt på, nogle flere end andre.
Jeg har haft bagagen fuld siden dengang.
Jeg har haft mange tab. Flere end jeg kan tælle.
Nogle var sværere at håndtere end andre, men stadig tab.
Jeg vil fortælle jer om to svære tab, jeg har haft over årene,
der ramte meget hårdt.
Det var to gode venner, der var som familie, livsledsagere.
Mine hunde Bullo og Carapapa.
De døde inden for otte måneder af hinanden.
Jeg sørgede stadig, da den anden døde.
Det var intenst, og jeg græd.
Jeg græd som en kvinde for det, jeg ikke kunne klare som dyrlæge.
Det var den slags gråd, der fik mig til at tænke:
"Jeg har aldrig grædt sådan før."
I ved jo, at jeg elsker at finde på navne til ting.
Jeg kaldte den en rensende gråd.
Det gjorde ondt, jeg savnede dem og var trist. Jeg hikke-hulkede endda…
Men det var rensende. Ved I hvorfor? Fordi jeg ikke følte skyld.
Det var lettende. Jeg følte ikke skyld. De var 12 år.
De kunne have levet længere, men også døet tidligere.
Men vi havde det skønt. Jeg reddede deres liv.
De reddede også mit. Så alt er godt.
Min terapeut Salvador siger altid:
"Dani, at græde helbreder din sorg og ærer det, man har mistet.
Når tårerne bliver til historier, latter, minder, skal du fortsætte,
for sådan ærer du det, du har mistet."
Så med det i tankerne vil jeg fortælle jer en historie.
Fra de første uger med min hund, Carapapa.
Jeg havde aldrig haft hund før.
Pludselig var jeg alene i min lejlighed med en lille pelsklump.
Knap tre kilo, tre til fire måneder gammel.
Første uge var vi uadskillelige døgnet rundt.
Vi prøvede at finde ud af det sammen.
Vi var…
Men så skal man på arbejde.
Bor man alene, skal hun være alene hjemme.
De første gange gjorde jeg alt klar til hende.
Hendes seng. Noget at drikke. Vand, selvfølgelig. Ikke cola.
Jeg gav hende mad.
Jeg sikrede alt. Alt var fint.
Jeg tog modvilligt på arbejde.
Efter seks timer kom jeg tilbage.
Naboen kom ud og sagde:
"Dani, hun har grædt hele morgenen og kradser på døren med poten."
Jeg sagde: "Åh nej. Seriøst…"
Jeg åbnede døren. Jeg så tis og en lille pølle.
Stolebenet var blevet tygget i.
Hun var i gangen og så meget nervøs ud.
Hun tissede. "Åh, din stakkel.
Carapapa, hvad er der galt?
Sådan, alt skal nok gå.
Vil du i terapi?"
"Okay, så." Ikke?
Pas på.
Jeg blev anbefalet en hundetræner, en etolog.
Jeg forklarede ham, hvad der var sket.
"Bare rolig, Dani. Det er normalt med hvalpe.
Det kaldes separationsangst."
Jeg var forbløffet. "Hvad er det helt præcis?"
Han sagde: "Det betyder, at din hund har separationsangst."
Definitionen ligger i navnet.
"Er der noget, jeg kan gøre?"
"Ja, der er et par nemme metoder, men du skal være konsekvent."
Jeg prøvede et par af dem, men især én hjalp meget.
Det var meget rørende, så jeg vil fortælle jer om det.
Fyren sagde: "Når du går ud i et par timer,
skal du give hende et stykke tøj, der dufter af dig."
En hunds lugtesans er tusind gange skarpere end vores.
Deres lugtesans er også tæt forbundet med deres følelser,
hvilket er noget særligt.
Det havde vi også, men mistede det, da vi blev civiliserede.
Det lød fedt.
"Efterlad tøj, der dufter af dig.
Hunde har deres egen magiske tankegang,
og hvis de kan lugte noget, der repræsenterer deres ven og beskytter,
deres værge, deres familie, kan de bevare roen."
"Hvor er det smukt, det prøver jeg."
Før jeg tog på arbejde, åbnede jeg skabet med en masse tøj.
Jeg gik sådan her…
Jeg fandt en vinterpyjamas fra stenalderen.
Jeg duftede til den. "Den dufter virkelig af mig.
Den dufter mere af mig end jeg gør."
Før jeg gik, flyttede jeg hendes seng ud i gangen.
Jeg satte hvalpen ned på pyjamastrøjen.
Hun lå der fredeligt med hovedet i pyjamassen.
Hun var så rolig.
Jeg gik derfra og tænke: "Det dræber dig eller gør dig stærkere.
Lad os se, om det virker."
Jeg kom tilbage syv til otte timer senere.
Min nabo kom ikke ud.
Jeg åbnede døren.
Jeg så sengen,
pyjamastrøjen,
men hunden var der ikke,
hvilket var mit primære fokus.
Jeg kiggede rundt og lyttede. Så hørte jeg…
Gangen her og en stue…
Stuen. Jeg har ikke 17 stuer.
Jeg gik derover, og på gulvet ved sofaen så jeg…
Jeg har et tæppe på sofaen.
Sådan et tæppe man tager en lur med. Jeg er fra Andalusien!
Den må have hængt ud over, og hunden havde trukket det ned.
Jeg så tæppet på gulvet, det var helt klumpet sammen.
Hunden sov trygt ovenpå.
"Selvfølgelig, tæppet dufter af mig. Skiderikken har selvmedicineret."
Selvfølgelig.
Men bare det virkede.
Jeg lagde tæppet på sofaen og tilbragte dagen med hende.
Pyjamassen igen næste dag.
Tre gange mere, tæppet.
Da jeg ville lægge det tilbage, gav hun mig et mafiablik som Joe Pesci.
"Tæppet er mit nu."
Derefter var tæppet hendes.
Det blev hos hende resten af livet, indtil det sidste.
Til sidst duftede det selvfølgelig mere af hende end af mig.
Hvis nogen af jer har en hund, der har det svært,
så kontakt en fagperson.
Der findes brugbare teknikker.
Det er et vendepunkt i showet.
I har været fantastiske og har holdt min hånd igennem det.
Så jeg vil takke jer ved at dele en tilståelse.
I ved, det er sandt, for det her show bliver sendt.
Ikke det andet. Publikum var elendige.
Det her bliver sendt.
Det er sandheden.
Men jeg sagde det samme i det andet show…
Jeg har en tilståelse. En lille gave.
Lyt godt efter.
Jeg er stor fan. Kæmpestor fan…
Nu er I spændte, ikke?
I ville gå med i en kult, hvis jeg bad jer om det.
Pas på. Bare for sjov.
Okay, hør her.
Jeg er kæmpestor fan
af at slikke fisse.
Kæmpefan.
At slikke fisse er på min top ti af ting i livet, jeg kan lide.
Tænk, hvis jeg skiftede emne. "Hvad foregår der? Fra traumer til fisse."
Bare rolig. Lad os søge et trygt sted.
Bare rolig.
Okay.
Fordi jeg er så vild med det,
når jeg får chancen, og situationen tillader det,
beder jeg om lov til at gøre det.
"Bed, og du skal få." Det står i Bibelen.
Og igennem årene har jeg været heldig.
Jeg har fået muligheden nok gange
til at sige, at jeg er rockstjerne, når det handler om at slikke fisse.
Ingen er så god til at slikke fisse som mig.
Ingen.
Okay.
Når det er sagt…
Når det er sagt,
vil jeg gerne tilbyde jer en lille gave i aften…
Jeres fantasi løb virkelig af med jer.
Jeg ville få en sixpack på min tunge sidst på aftenen.
Nej, jeg vil give jer et par tips.
Et par råd,
så I fra nu af, når I dyrker den smukke gestus cunnilingus,
kan gøre det meget mere tilfredsstillende.
Måske tænker I: "Dani vil give os råd til at slikke fisse bedre."
Nej.
Nej, det skal ikke handle om det.
Mit råd er
til dem med en fisse: Lad os slikke den.
Jeg skifter bare perspektiv.
Når det er sagt, er det et perfekt tidspunkt
til at tale lidt om genital anatomi.
Det er nødvendigt. Det synes I måske ikke.
Kontekst er altid nødvendigt.
Undskyld, hvis jeg bliver lidt teknisk.
Sikke et pikhoved!
Jeg vil sige "pik" og "fisse" ofte.
Det er kun én og to stavelser.
Vi er voksne.
Ingen grund til eufemismer hvis ordet findes.
Hvad er en pik?
Pikken er en af kroppens anatomisk-genitale anordninger
lige under kønsområdet.
Den er en del af kroppen og stikker ud.
Nogle stikker mere ud. Andre kræver et spejl.
Hør lige…
Jeg elsker navne og metaforer…
Var jeg en katedral…
Hvis jeg var en katedral, ville det være gargoilen.
Katedraler og gargoiler… Der er nok til alle.
Hvor ofte har I set en stor katedral, men en skuffende gargoil?
Måske er det en lille sognekirke
og en gargoil, der ikke kan komme ind ad døren.
Eller måske kan I ikke se gargoilen.
Der er en, men katedralen er vokset til, så man kan ikke se den.
Den skal trimmes.
Eller måske er katedralmuren så glat, at man kan se gargoilen fra Albacete.
Nogle gargoiler har store hoveder. Nogle ser triste ud.
Nogle gargoiler bøjer den ene vej, andre den anden.
Nogle gargoiler er blevet slappe med årene.
Der er mikrogargoilen, blyanten…
Der er så mange slags gargoiler.
Og de er alle smukke.
De fortjener alle at føle nydelse.
Og jeg synes,
at pikken er en meget mere tilgængelig kropsdel.
Vi har tøj på, men hvis vi gik nøgne rundt…
Jeg går gerne på nudiststrand fra tid til anden.
Jeg kan lide at være nøgen. "Hvilken strand?" Det siger jeg ikke.
Jeg tager på en strand med min ven.
Han kommer altid efter mig og er nøgen, når han stiger ud af bilen.
Han er allerede nøgen.
Jeg er på stranden og ser ham komme med en køletaske, en parasol
og en taske. Hænderne fulde.
Han kommer hen og hilser, men sætter ikke noget ned.
"Hvad så, Dani?"
Jeg vil ikke give ham et kindkys. "Hvordan står det til?"
Forestil jer et moderne monarki, men en nudistkoloni.
Til den kongelig reception: "Hej, hvordan går det?"
"Goddag, Deres Majestæt. Hvordan har De det?"
Eller i metroen.
I metroen siger nogen: "Holder du fast? Så er vi to. Kom så."
"Kom bare med de skarpe sving."
Nå…
Hvad er en fisse?
Fissen er menneskekroppens anden anatomisk-genitale anordning.
Ikke nede ved kønsområdet, men gemt væk lidt længere oppe
i et område, jeg kalder den aragoniske perinealregion.
Udefra er den lidt mere beskeden og diskret.
Fissen er mere behersket.
Tja…
Nogle fisser ligner en sandwich lavet i en fart.
Man får bare munden fuld af pålæg.
Lidt brød skader ikke.
Men alle fisser er smukke, og de fortjener alle nydelse.
Ergonomisk set er det nemmere at sutte pik.
Teknikkerne er nemmere.
Du behøver ikke være i perfekt form for at sutte pik.
Her er en med en pik.
"Hej. Må jeg sutte din pik?" "Ja, sut min pik."
Man bøjer sig ned sådan her…
Gør sådan eller sådan. Selv uden hænder.
Sådan, hvis de ligger ned.
Hvis de står med ryggen til, kan du styre dit skib bagom.
Det må være sjovere at sutte pik. Det har jeg hørt.
Lad mig fortælle jer noget.
Det var så sjovt i år, at jeg måske kommer igen næste år og fortæller jer om det.
Så pas på.
Heteroseksualitet må ikke stoppe jer.
Vi lever kun én gang. Pas nu på.
Det er fint, hvis I sutter pik.
Men hvis man slikker fisse, skal fissens ejer hjælpe én.
Det er mere ergonomisk kompliceret.
Samme situation, ikke?
Har du kemi med én med en fisse?
"Skal jeg slikke dig?" "Gør det."
Personen gør normalt sådan her: "Okay, slik min fisse."
Kom nu!
Og man kigger på dem…
Man vil sige: "Som om Blækvard Tentakkel er faldet fra femte sal."
Man sparker dem sådan her. "Hej, pige."
Skal man udføre cunnilingus eller tilkalde en ambulance?
Okay. Hun hjælper ikke.
Men jeg nyder det så meget og gør arbejdet for os begge.
Men…
Positionen er ubehagelig fra starten.
Undskyld mig.
Pludselig er man sådan her… Man ser på…
Stillingen er akavet, fordi personen er…
Lyset er slukket, så i stedet for at rode rundt for at finde alt,
begynder man at puffe rundt med ansigtet.
Man puffer rundt med ansigtet…
Forestil jer et trøffelsvin.
Søger… Man er derinde…
Men stillingen er meget akavet.
Det er akavet, og man vil sige:
"Hjælp mig lidt. Stop dit haleben ind.
Tilbage med hofterne. Hjælp mig med vinklen."
Og når de begynder at mærke, at det kildrer, hvad gør de så?
De trækker den endnu længere end.
Nu er man ikke længere et trøffelsvin. Man er blevet en myresluger.
Rejser de sig og går, og en anden kommer, ser de en mand, der drikker fra en pøl.
"Hej."
"Er der tørke her?" Nu skal I høre.
Mennesker har halshvirvler, okay?
Det er begrænset, hvor meget de kan strække sig.
Man er der nede i op til en halv time, hvis det er nødvendigt.
Men når man er færdig, er ens hals…
Man ender med en prolaps.
"Var det godt?" "Ja, hvad er der med din hals?"
"Jeg skal til violintime. Når du går stikker jeg den ind."
Sådan kan den være i en uge. "Hvad gør jeg?"
Jeg kigger på lejligheder. Se.
"Til salg, fjerde sal."
Når I nu er her…
For fanden!
Okay.
Andet tip.
Jeg ved, I har brokket jer hele livet. Og med god grund.
For jeres partnere har altid været egoistiske.
Deres nydelse er vigtigere end jeres.
Når de kommer, er det ovre.
I har ret. Sådan har det været i mange år.
Men heldigvis lever vi i en tid med udvikling, lighed og åbenhed
og almindelig generøsitet.
Det er fedt.
Sagde man "klitoris" til mig for 25 år siden,
havde jeg sagt: "Vand-Pokémon!"
Men nu kan jeg sige:
"Vidste I, at klitoris er det eneste organ i kroppen,
der udelukkende er til for at modtage nydelse?"
-For fanden! -Ja!
"Ja," siger hun. Selvfølgelig.
Hun har kun en hånd oppe.
Hvis det er sådan, skal det udnyttes.
Når man vil udføre cunnilingus, fissebuffet,
er klitorissen der altid for mig.
Ikke bogstaveligt. Jo, nogle gange.
Men man skal selvfølgelig finde den.
Man kan ikke sige…
Hvis det er en familiær fisse…
Nej, "velkendt." Vent…
Altså…
Én, man kender godt. Skide spansk!
Man bruger de første par sekunder på at finde rundt.
Hver fisse er sin egen verden. Husk det.
Man er deroppe, og pludselig…
Jeg taler ikke om G-punktet, men klitoris.
Man leder efter… Så tror man, man finder den. Men nej.
"Der er den." Nej.
Du er ikke en ko, der slikker en pæl.
Man skal…
De er ikke ens. Lidt herovre, lidt tryk der.
Lyt og observer. Det er meget magisk.
Når man har lært det efter to til tre minutter,
lige når de begynder at nyde det, siger de "åh!"
Og så glider de en halv meter væk.
Og man er der og…
Med en bro ud af munden, og man siger:
"Jeg skulle have sat en pin eller markeret lokationen."
Som når man læser Don Quijote og taber den,
men uden bogmærke og ikke aner, hvor man er kommet til.
Fint, du bevæger dig, hvis du nyder det, men lig nu stille.
Jeg begyndte at slikke der, men endte her.
Jeg ligner en Roomba, der leder efter sin ladestation!
Tredje tip.
Sig ikke noget vigtigt, mens vi er dernede.
Det er svært at høre.
Budskabet bliver forvrænget.
Mange morgener har jeg hørt: "Har du ikke købt kaffe?"
"Mangler vi kaffe?" "Det sagde jeg i går."
"Hvornår?"
"Da du var dernede." "Aha!"
"Jeg hørte meget, men forstod intet af det"
Jeg var dernede og hørte noget…
Jeg sagde:
"Jeg troede, du var blevet skør og sang en Maluma-sang."
Og endelig det fjerde og vigtigste tip.
Det er ikke et eventyr eller en fantasi, men en legende.
Nej, det er virkelighed.
Man kan få orgasme gennem cunnilingus.
Det er smukt.
Det er et mål, vi altid bør sigte efter.
Det er for vildt.
Men tro mig,
hvis I nogensinde
får orgasme gennem cunnilingus,
så glem ikke…
Det er meget seriøst.
Glem aldrig,
at det, du har mellem dine ben…
…er et menneske,
der vil fortsætte med at leve deres liv.
Tak.
For når man indser, at noget imellem benene giver nydelse,
slår overlevelsesinstinktet til som en bjørnefælde.
"Jeg vil have dig for mig selv resten af mit liv."
Men husk, den person har følelser,
og de har brug for et vist niveau af ilt til hjernen, okay?
Hele mit liv har passeret revy fire til fem gange i de situationer.
Jeg taler sandt.
Jeg slikker kun fisse, hvis en donkraft holder sengen oppe.
Jeg har endda spillet død.
"Ser hun et dødt bytte, åbner hun sig måske."
Jeg har smurt vaseline bag ørerne,
som man gør, når den dumme unges hoved sidder fast i gelænderet.
Engang stak jeg en melon ind, så hun ikke opdagede det.
Melonen eksploderede. Det kunne have været mig!
I er gået helt amok med Body Pump, Pilates og CrossFit.
Helt ærlig.
Seriøst.
Sav ikke den gren over, du sidder på.
Okay, jeg deler de tips med jer
med den hensigt om, at fra i dag kan byen, og dem der ser showet,
leve et mere lykkeligt liv når de dyrker cunnilingus.
Folk skal være glade.
Folk er så vrede.
Men der er altid en gruppe, der siger "men" eller "helt sikkert!"
"Råd til folk med en fisse. Men hvad med folk med pikke?"
"Gør I alt, I skal, under et blowjob?"
"Mig? Jeg gør min del."
Jeg gør helt sikkert min del.
Jeg gør mig f.eks. tilgængelig.
Jeg siger altid ja.
På nær én gang, men det var under et skriftemål.
Og så…
Jeg må sige, at over 90 procent af gangene,
hvor nogen har tilbudt mig et blowjob, har de normalt langt hår.
Og ofte sætter de ikke håret op.
Hvad sker der så?
Når man ser dem give dig fantastisk nydelse…
Kan man seriøst se det og ikke gøre noget ved det?
Jeg har altid…
Og jeg…
Jeg siger: "Du skal bare fokusere på opgaven. Jeg vil…"
Jeg sætter det i en hestehale.
Nogle gange kigger de i spejlet senere. "Caribiske fletninger?" Og jeg siger:
"Har du tid i morgen, farver jeg det."
En af de redskaber, der har hjulpet mig igennem depression,
og jeg skammer mig ikke over det, er magisk tænkning.
Mange hører det og tænker: "Dani, magisk tænkning…"
Der er folk, der ikke tror på det.
Magisk tænkning eksisterer, om vi tror på det eller ej.
I hundredvis af år.
Vi har alle dyrket magisk tænkning uden at vide det.
F.eks. på fødselsdage.
Man får en kage med tændte stearinlys.
Familie og venner synger fødselsdagssang.
Når sangen er slut, skal man puste lysene ud og ønske noget.
Man gør det, selvom man ikke tror på det.
"De er påtrængende. Jeg ønsker noget."
Så finder man på et fedt ønske.
"For en sikkerheds skyld."
Magisk tænkning!
Magisk tænkning er, at man står over for en udfordring.
Man er bekymret, for det er svært,
og måske har man en kjole eller skjorte, som man har en særlig tilknytning til.
Det giver held og god energi.
Så man tager den på, for den hjælper én med at håndtere det.
Det er magisk tænkning.
Magisk tænkning er, når man drikker kaffe derhjemme og har det elendigt.
Der er et fjollet citat på kruset, som alle ruller øjne af.
Men hvis det fjollede citat gør dig i bedre humør, er det magisk tænkning.
Det er ægte, fordi det hjælper dig.
Hjælper det, så brug magisk tænkning.
Jeg har altid brugt magisk tænkning. Endnu mere i den svære periode.
Der brugte jeg det mere.
Når jeg f.eks. træner.
Jeg elsker at træne og studerede idrætsvidenskab.
Men fordi hjernens kemi er ude af balance i de stunder,
føler hele din krop det. Man kan ikke præstere.
Tristheden lukker én ned.
Jeg plejede at løbe i Retiro Park.
En dag så jeg en mimiker. Jeg sagde: "Hvor trist!"
"Hvor trist."
Jeg nyder at løbe i Madrid Río.
En dag havde jeg løbet en kilometer.
Jeg kunne ikke løbe mere.
Jeg ville græde. Jeg havde intet tilbage.
Jeg tænkte: "Kom nu, Dani. Brug lidt magisk tænkning. Kom så."
Jeg så ned ad stien, og 500 meter fremme var der en tunnel.
Der var en tunnel, okay?
Eller en bro.
Ca. 500 meter væk.
Jeg tænkte:
"Kan jeg nå derhen på to et halvt minut…"
Jeg fandt på det lige der.
Jeg sagde:
"Mine forældre bliver løsladt.
De er blevet kidnappet
i Colombia
af et narkokartel."
Det passer ikke, men jeg troede på det.
I skulle have set mig løbe ved Madrid-floden den dag.
Jeg tænkte: "Mine forældre!"
Jeg nåede frem. To et halvt minut.
Virker magisk tænkning eller ej?
Jeg klarede den. Det var faktisk ikke sandt.
Jeg fandt på det.
Mine forældre er stadig gidsler.
Jeg vil bede jer om en lille tjeneste.
Op med hånden, hvis I har en bedre halvdel.
De behøver ikke være med her i aften.
Det bliver ikke personligt.
Jeg vil bare vide…
Op med hånden, hvis I har én.
Okay.
Det er omkring halvdelen. Mere eller mindre.
Mærkelig opførsel.
Nogle gange løfter folk hånden og kigger over: "Hvad? Åh, vi er ikke…"
En slags limbo.
Er det tilfældet, tilføjer jeg en note. "Se 'Vil date mig.'"
Så er det på plads.
Nu til en ubehagelig sandhed.
Det er den eneste absolutte sandhed, jeg vil fortælle i aften.
Alle par lyver for hinanden.
Dem alle.
Er nogen uenige?
Okay.
Men jeg parkerer den tanke for nu. Okay?
Jeg vil være som én af de kokke, man ser på tv.
De laver en sauce og siger: "Vi gemmer den til senere…"
Den er derovre.
Jeg glemmer den ikke.
Jeg har endnu et redskab, jeg vil fortælle jer om.
Meditation.
Meditation har hjulpet mig.
Nogle hører "meditation" og siger: "Dani, alt det med meditation
er for yogier, ikke? Åndelige mennesker i underlige stillinger."
Nej. Alle kan meditere.
Jeg mediterer, så…
Jeg har endda en app med meditationsvejledning.
Det er ikke svært. Man skal bare gøre det.
Hvordan kan jeg forklare med kun få ord, hvad meditation betyder for mig?
For mig.
For mig handler meditation om at beslutte sig for
at afsætte fem, ti, måske 15 minutter om dagen,
mere behøves ikke,
hvor man kun fokuserer på sig selv
og lukker den ydre støj ude, så man kan håndtere den indre støj,
der nogle gange er højere.
Og i den tid, man fokuserer på sig selv, handler øvelsen i det store hele om
at blive bevidst om sig selv her og nu.
Uden at ens tanker vandrer til noget andet.
Kun sin krop, rummet, sin kropsholdning.
Visse ting hjælper. Som vejrtrækning.
Man skal fokusere på sin vejrtrækning under meditationen,
for hvad kan være mere her og nu end ens vejrtrækning?
Jeg viser jeg en hurtig demonstration.
En lille del af, hvordan meditation ser ud i min dagligdag.
I vil høre min indre monolog. Mine tanker udtrykt højt.
Jeg slår to gange på en gongong,
og kropsholdningen skal være behageligt, men rank, okay?
Man kan sidde på gulvet med en pude eller i en stol…
Det behøver ikke være for skørt. Det er sådan her.
Lad os se, hvordan dagen går.
Lad os begynde med vejrtrækningen.
Kom så.
Træk vejret.
Ånd ind.
Ånd ud.
Ind.
Ud.
At ånde ind er som et indånde inspiration.
Man ånder ind og bliver inspireret.
Så ånder man ud. Pis, det betyder at dø.
Man får en idé, så dør man.
Jeg mister fokus. Kom så.
Koncentrer dig, Dani. Fokuser på din vejrtrækning.
Jeg har en idé.
Jeg følger luftstrømmen gennem mit åndedrætssystem.
Lad os se.
Luften kommer ind gennem mine næsebor.
Så rejser den til…
Hvad hedder det?
Strubehovedet? Nej, hvad hedder det?
Svælget, ikke?
Luftrøret! For fanden. Luftrøret.
Folk, der laver trakeotomi, har sgu nosser.
De udfører trakeotomi med en kuglepen. Det er vildt.
Jeg mistede fokus igen. Kom så.
Kom så.
Sådan.
Jeg trækker vejret ind gennem næsen.
Man skal trække vejret gennem næsen, fordi der er små hår derinde,
som fanger alt støv og bakterier.
For fanden, jeg har groet næsehår i årevis nu!
"Hvad er det?"
Der gror også hår på mine ører. Nogle gange…
Jeg kan se mig i spejlet og sige: "Jeg ligner sgu en los."
Kom så.
Nu fokuserer jeg.
Okay.
Ånd ind.
Hvorfor importerer de alle avocadoerne fra New Zealand?
Sådan er det.
Sindet vandrer konstant.
Men det er ikke en kamp, nærmere en dans.
Når man indser, at sindet vandrer, skærper man bare sit fokus.
En meditation kan ikke være dårlig. Det er fedt. Prøv det.
Alle par lyver over for hinanden.
Dem alle.
Han lyver for hende. Hun lyver for ham.
Han lyver for ham. Hun lyver for hende.
De lyver for dem.
Bror til bror.
Olé, olé. Aioli.
Dem alle. Uden undtagelser.
For i alle forhold
kommer der et tidspunkt, måske et intimt øjeblik,
hvor en partner vender sig til den anden og siger:
"Skat,
hvad tænker du på?"
Og 99,9 procent ad gangene er svaret…?
Ikke noget.
"Ikke noget."
Op i røven.
Så du påstår, til én, der har mediteret i 11 år,
hundredvis af timer med meditation,
at spørger nogen: "Hvor meget af den tid tænkte du ikke på noget?"
"Måske to eller tre sekunder i mit liv."
Og det var sikkert lige før en lille prut.
Når man prutter, er sindet…
Så nu siger du, din dumme satan, at du ikke tænkte på noget?
Som om. Er du Siddhārtha Gautama?
Er du Krishnamurti?
Er du Mahatma Gandhi?
Er du Buddha?
Er du Shiva?
Du er en løgner så stor som en brandbil.
Sig det! Sig, hvad du tænker.
Vi lyver ikke, fordi vi altid har negative tanker.
"Hvad tænker du på, skat?"
"På at have et orgie med 50 mennesker,
mens din mor så på og pillede…" Nej!
Men måske: "Hvad tænker du på?"
"Som om jeg ville sige det!"
Man er i en fantasi. "Jeg forestiller mig, at jeg er fire meter høj og på stranden.
Mine ben var éclairs, og jeg havde en slikkepind med pigge,
og jeg kæmpede mod en ond svampekage, som ville destruere planeten."
"Hvad tænker du på?"
Sig det. Prøv bare.
I kan være sikre på,
at siger I det til jeres partner,
som så bliver hos jer,
er det jeres soulmate.
En soulmate.
Men det skal også siges, er det er et rimeligt valg,
hvis jeres partner spørger, hvad du tænker på,
at sige: "Skat, det er ikke passende lige nu
at fortælle, hvad jeg tænker, for mine tanker er private."
Svampekagehistorien er mindre risikabel.
Jeg opfordrer jer til at spørge hinanden og fortælle sandheden.
I bliver overraskede.
Jeg tror, vi lever i en tid
med mere fokus, mere empati,
mere venlighed, flere værdier, eller hvad ved jeg,
hvad angår mental sundhed eller mangel herpå, ikke?
I dag kender vi til forskellige sygdomme og lidelser.
At noget får et navn gør det ægte,
og det gør en stor forskel, når vi skal behandle dem.
Jeg ved ikke, om nogen af jer, er på min alder eller ældre.
Men for 15 eller 20 år siden
blev alt om mental sundhed smidt i den samme pose
og stigmatiseret som "skøre mennesker."
Alt i den samme pose.
Det var noget, man skulle holde sig fra.
"Han græder og er fuld dagen lang, han må være skør."
"Han råber dagen lang og må være skør."
Den slags mødes i dag med langt større empati.
Det er det værd at fejre.
Og hør…
Det skal siges,
at mellem én, der har et par skruer løs,
og én, der blev tabt på hovedet som barn,
et sted på det spektrum…
Der er vi alle et sted.
Ingen af os er 100 procent mentalt stabile.
Har man ikke tics,
har man OCD.
Eller TikTok. Hvad er værst?
Altså…
Men af alle lidelser eller sygdomme
vil jeg fremhæve to som dronningerne af mental sundhed.
Ikke fordi de er de sejeste, men fordi de er dybest forankret i samfundet.
Har vi ikke selv oplevet dem, har nogen tæt på os.
Jeg taler om angst.
Den er stor, ikke?
Og depression.
Okay.
Angst er forfærdeligt.
Lad os ikke romantisere det.
Angst stinker.
Jeg har kæmpet med det i årevis.
På det seneste har det været slemt.
Så stiger den. Man skal lære at håndtere det.
Jeg har prøvet at bekæmpe det i mange år.
At udrydde angst fra mit liv. Nu prøver jeg at acceptere det.
At acceptere, at jeg har angst.
Når den kommer, prøver jeg at styre det.
Det er en mørk sky, der kommer pludseligt.
Men det forsvinder også pludseligt.
Lad os sige, man får et angstanfald om eftermiddagen,
men den morgen blev man truet med en kniv.
Begge dele er forfærdeligt, men det er jo ren logik.
Hvis P, så Q.
At forstå årsagen giver en lettelse. "Jeg blev overfaldet i morges."
Det værste ved angst er, når den rammer ud af ingenting.
Måske slapper man af derhjemme. Alt virker til at gå fint.
Pludselig ruller stormskyen ind.
Hjertet begynder at slå hurtigt,
munden bliver tør, man kan ikke trække vejret og føler sig utilpas.
Man vil bare springe ud ad et vindue.
Jeg vil sende styrke til alle, der går det igennem.
Jeg tror, at os, der lider af angst,
bare er lidt ude af takt
med livets rytme.
Altså, det…
Vi tager altid sorgerne på forskud.
Vi bekymrer os om ting, før de sker.
Der er et citat af Descartes,
filosoffen, ikke i byggemarkedet…
"Mit liv har været fuld af frygtelige ulykker,
hvoraf de fleste aldrig skete."
Vi har evnen til at finde på de værst tænkelige scenarier
og udleve dem i hovedet, om det vil ske eller ej.
Men vores krop har allerede løbet maratonet.
Og depression er efter min mening
traumer, der aldrig er helet.
Det er en sorg, der slog rod
efter en traumatisk hændelse.
Et brud, et tab, hvad som helst.
Noget sker, tiden går, men traumet heler ikke,
og tristheden sætter sig.
Der kan let gå to år, og man fortsætter sit liv,
men sine følelser og tanker
er stadig bundet til det, der skete dengang.
Man lever i fortiden.
Angst er en besættelsen af fremtiden. Depression af fortiden.
Som at leve livet ved at se i bakspejlet eller et teleskop.
Min ven sagde engang:
"Dani, hvis du har et ben i fortiden og et i fremtiden,
ender du med at skide på nutiden."
Sikke en poet.
Det er utroligt, at "present" betyder "gift."
Der er et andet koncept, som… Ja!
Det er lidt af en gråzone, men er meget populært lige nu: nostalgi.
Er nostalgi godt eller ej?
Der er to typer nostalgi. Den gode og den knap så gode slags.
Den gode slags?
God nostalgi er den slags, der fører dig tilbage til gamle minder,
til ting, du oplevede for længe siden.
Man nyder det, men det gør ikke én trist.
Her er et sjovt eksempel.
Jeg blev født i 1980.
Jer, der er omkring ti til femten år yngre, forstår det måske.
Hvis jeg siger:
"Vi er The Littles…"
Haler, der vrikker
Eller Willy Fog, Captain Tsubasa,
Dungeons & Dragons, Juana Hazuki, Candy Candy, Sailor Moon…
Jeg kunne tage de to rækker,
totalt fremmede, og drikke et par øl med dem.
Synge sammen natten lang.
Vi kan komme stangstive hjem
og sige: "Det var så hyggeligt at mindes fortiden,
men uden at føle mig trist."
Dårlig nostalgi gør én trist.
De professionelle kalder den melankoli.
Det er noget helt andet.
Der er folk, der sidder fast i en vis æra.
Jeg kalder dem "Kariners."
Folk, der tror, at livet var bedre i fortiden.
De kan ende med at sidde fast i en bestemt æra.
Måske pga. de venner, de havde.
Det sted, de boede, deres partner, eller fordi de var unge
og ikke havde problemer eller ansvar.
For ingen døde jo.
Hver gang, jeg taler om det, tænker jeg på min gode barndomsven.
Han sidder fast i den æra.
Talte man med ham i år 2000
og hørte hans historier, om hans baggrund, jokes, referencer.
Alt var fra dengang.
"For fanden, du er ti år bagud."
Men det samme i 2010. "Du er 20 år bagud."
I 2025 taler han stadig om ting for 35 år siden.
Som om tiden griber og trækker én fremad,
og man vil blive, men man må fremad, og man begynder at falme.
Som billederne i Tilbage til fremtiden.
De af jer, der er melankolske,
eller som bliver nostalgiske som mig, her er endnu et tip:
Det er rart, at i nutiden,
når man oplever noget godt og et øjeblik af glæde og lykke,
og man tænker: "hvor er det fedt." Man skal nyde det.
Nyd det og sig: "Mit liv er fantastisk lige nu.
Dette øjeblik vil jeg prøve at huske resten af mit liv."
Er man med én, så sig det højt.
Det hjælper med at indlejre det i hukommelsen,
selvom det nærer fremtidig nostalgi.
Forestil jer følgende: I er her i aften og kom med jeres partner, ven,
far, kollega, hvem som helst.
Og I hyggede jer virkelig.
Lad det synke ind.
Hvis det var et rart øjeblik, selvom det kun varede kort tid,
så lad det synke ind og sig så, når I går:
"Hvor var det fedt."
Det er fedt.
For måske om 20 år
sidder I på Plaça de Catalunya med den samme ven,
hvor I får en øl og siger:
"For fanden, kan du huske Roviras show It's Worth it?
Husker du det?"
"Det var for 20 år siden, ikke?"
"For fanden, 20 år. Det var godt, vi grinede så meget.
Vi grinede. Han var god.
Han var den bedste." "Nu skal du ikke overdrive."
"Det var godt. En skam, han døde."
"Ja, det er trist."
Gem det her.
Mange tak.
Showet slutter snart.
Og nu vi taler om nostalgi, minder det mig om en smuk tekst af Sabrina.
"Den ondeste form for nostalgi er noget, der aldrig er sket."
Jeg blev aldrig fortalt historier som barn.
Jeg har følt nostalgi over noget, der aldrig skete.
Sikkert fordi jeg som voksen, hvad angår mundtlig kommunikation og sex…
Som en sidste lille gave og et strejf af sød nostalgi,
da det nok er længe siden, får I en hurtig historie,
som jeg tror, vil forbinde alt det, vi har talt om i aften.
Det, jeg har talt om.
Den foregår i en lille landsby,
en meget barsk by, en meget lille og ugæstfri by.
Og hovedpersonen er en gammel mand.
Men han havde ikke mistet sin energi, sin styrke og smidighed.
Så længe han kunne huske, havde manden haft for vane
at vågne hver morgen, før hanen galede og solen steg op over bjergene.
Han ville vågne, stå op og tage sandaler på.
Så tog han to store leramforaer
og begyndte at gå fem km ad en lille sti
til en krystalklar kilde.
Han fyldte dem begge til randen og gik så de fem km tilbage.
Da han kom tilbage, brugte han vandet til sine behov.
Han drak det, lavede mad og bruge det til dyrene.
I omkring otte eller ti år
havde en af krukkerne været ved at gå i stykker.
Den slog revner.
Den var ret medtaget og havde små brud over det hele.
Så begyndte den at tabe vand.
De fleste dage, når han nåede landsbyen,
var mere end halvdelen af vandet gået tabt.
Og fordi livløse genstande gerne må blive levende i historier,
skete det en aften, før hovedpersonen gik i seng,
at den ødelagte amfora,
beklager ordvalget,
brød i tale.
Den begyndte at jamre sig til sin herre:
"Åh, min herre, jeg har det forfærdeligt.
Jeg er gået itu og kan ikke tjene dig som før.
Jeg er fyldt med skam og sorg.
Du må gerne erstatte mig med en ny krukke, for jeg er helt ubrugelig."
Helt urokkelig, men med en blid tone, sagde manden:
"Jeg erstatter dig aldrig med en ny amfora.
Men jeg siger ikke hvorfor i dag.
Jeg siger det i morgen på gåturen."
Så gik manden i seng som normalt.
De to amforaer blev stående. "Okay, så."
Næste dag, før hanen galede, og solen stod op over bjergene,
vågnede manden og tog sandaler på.
Så hentede sine to store amforaer.
Han bar altid hver amfora med samme arm.
Han bar altid den ødelagte amfora med højre arm.
Altid.
Både på vej til kilden og tilbage igen.
Da de tog af sted på den fem km lange tur, sagde ingen noget.
Man kunne kun høre fuglene og bladenes bløde raslen i vinden.
Da han ankom til den krystalklare kilde,
satte han sig og fyldte amforaerne.
Ingen sagde et ord.
Der var kun lyden af vand i hulen.
Heller ingen talte på tilbagevejen, før de var nået over halvvejs.
Amforaen havde tabt meget vand.
Så stoppede vores hovedperson.
Han vendte sig om og sagde til den knuste amfora:
"Forstår du nu, hvorfor jeg ikke erstattede dig?
Se.
Se lige det stykke af stien.
Den er fuld af blomster, takket være dig."
Livet er værd at leve.
Det er tydeligt. Indlysende.
Men indlysende ting kan være så indlysende, og vi kan være uvidende.
Men sorg er også noget værd.
Hele aftenen, mellem grin og tilståelser,
har jeg fortalt jer om nogle af mine sorger
og de tab, jeg har oplevet de seneste år.
Men jeg har bevidst gemt én til sidst,
så jeg kunne dele mit livs største tab med jer.
Mit livs værste sorg.
Sorgen over at miste mig selv.
"Hvad betyder det? Hvordan mister man sig selv?"
Det er så nemt.
Det er chokerende nemt.
For det begynder, før vi ved det.
Når vi er små, længes vi bare efter mors kærlighed.
Hun skal elske og omfavne os.
Der er en dyb frygt for at blive forladt.
Ingen ved hvorfor.
Så man gør konstant, hvad man kan, for at få sin mors kærlighed.
Og mange af de ting viste nok ikke ens sande jeg.
Men man vidste, hvad man skulle gøre og undlade
for at få hengivenhed og undgå straf.
Men meget af det afspejlede ikke ens sande natur.
Så fra en meget ung alder tager man en slags
maske på.
Det skete også med far.
Hvor mange gange ville vi have, at vores far var stolt af os?
Hvor ofte søgte vi hans anerkendelse?
Hvor ofte følte vi, at en søskende var favoritten
og så kopierede det, de gjorde,
for at gøre far lige så stolt, som han var af dem?
Men meget af det afspejlede ikke, hvem man faktisk er.
Det var ikke ens sande natur.
Man gjorde det for at få fars kærlighed og accept.
Så hvad er det?
Endnu en maske.
Eller f.eks. vores forhold.
Romantiske forhold.
Hvor mange gange har vi hørt eller endda sagt:
"De bringer det bedste frem i mig."
Det kan til tider være sandt.
Men ofte betyder det:
"De bringer det bedste frem i mig: det, jeg tror, min partner kan lide."
Fordi vi kender hinanden og hinandens fortid.
Vores dårlige sider, skeletter i skabet.
Og viser vi vores partner vores sande jeg,
bliver vi bange, fordi vi tror, de forlader os.
Så jeg bliver det, min partner vil have for at elske mig og blive hos mig.
Og hvad er det?
Endnu en maske.
Sociale medier.
Vi er nærmest vokset op med det, ikke?
Og tror vi virkelig, at vores profiler 100 procent repræsenterer os?
Vi gør konstant ting for at behage folk, vi ikke engang kender.
Hvorfor?
For følgere? Likes?
Er vi virkelig den person, vi viser frem på SoMe?
For så ville jeg sige:
"Der er så mange røvhuller på Twitter."
"Alle de perfekte liv på Instagram."
Men det gør vi.
Er vi de mennesker, vi viser frem på SoMe, eller er det…
…endnu en maske?
Jeg er en ret velkendt person.
Jeg har været meget populær i næsten 20 år.
Og i de 20 år har jeg stræbet efter, at andre skal kunne lide mig.
Og noget af det, jeg frygtede mest, var, at andre synes, jeg var et røvhul.
At de ikke kunne lide mig og synes, jeg var en idiot.
At folk mente, at berømmelse var steget mig til hovedet.
Det måtte ikke ske. Derfor satte jeg mig selv i anden række.
Jeg trådte på mig selv for at få folk til at holde af mig.
Jeg har taget billeder i et bedemandsfirma.
Jeg kender ikke nøglen til succes, men nøglen til fiasko
er forsøget på at behage alle.
Når man bærer så mange masker,
kommer der et punkt i livet, på godt og på ondt,
der slår så hårdt, når man drejer rundt om et hjørne,
at alle masker falder af sammen med numrene på ID-kortet.
Og ens fundamenter og øer kan kollapse.
Kan I huske den første Inderst inde med den lille pige?
Når alt virker fortabt, og de sikre øer kollapser.
Familieøen, venskabsøen, den magiske ø.
Fjolleøen, ærlighedsøen.
Engang slog livet mig så hårdt,
at alle mine masker faldt af, og alle mine øer kollapsede.
Jeg kunne ikke genkende mig selv i spejlet.
Det er en elendig følelse.
Jeg kunne næsten sige,
at jeg følte, jeg havde mistet fodfæset.
Det er en følelse af ensomhed, desorientering og frygt.
Så meget frygt.
Frygt for ikke at kunne fortsætte,
fordi man er bange og ikke vil fortsætte.
Det kalder mystikere "sjælens mørke nat."
Jeg har grædt.
Som Maná sagde: "Jeg græd en flod, og jeg græd et hav."
Men som Vetusta Morla sagde:
"Vi bliver kun frie, når der ikke er noget at miste."
For mange år siden læste jeg et digt af min elskede Mario Benedetti,
der skrev, at et smil er meget smukkere,
når det efterfølges af tårer.
Som når solen kommer frem efter mange dages regn,
og der sikkert er en regnbue på vej.
Efter det kan jeg ikke sige, om jeg er et bedre eller dårligere menneske.
Men jeg er meget mere autentisk, og det er det vigtige.
Jeg har aldrig være mere ægte end nu.
Det minder mig om ham, der sneg sig med i elevatoren.
"Er det dig?"
Og jeg grinede af det.
Måske så han noget i mig og prøvede at advare mig.
Var han her i dag, ville jeg sige: "Jeg har aldrig været mere mig."
Og til alle jer vil jeg sige, at oplever I nogensinde en tid med sorg,
eller hvis I gør det nu, så husk på tre ting:
Hold ud.
Hold ud. Det går over.
Når man går igennem en svær og mørk tid, så lær af det.
Lad det ikke være forgæves.
Og gør det, der er bedst for dig.
Gør det, der føles bedst for dig.
Har man en lortemorgen, og det lille fjollede citat på kruset
giver et ekstra skud af energi, så gør det og glem, hvad folk tænker.
Men det skal også siges, at når tristhed får et greb i én,
slipper den aldrig helt.
Det er som tyggegummi under skoen.
Når den tristhed kommer, medfølger altid en tung ensomhed.
Meget ensomhed.
For der er så meget støj derude og meget mere fjendtlighed.
Og når den tristhed og ensomhed sniger sig ind,
og jeg er alene hjemme, hvad gør jeg så?
Magisk tænkning.
Og måske sidder jeg i min sofa og kigger til højre…
…og ser tæppet.
Og hvad gør jeg?
Jeg holder det.
Dufter til det.
Og en lille magisk tanke får mig til at kigge på hoveddøren
og tro på, at alt det, jeg har mistet,
alt, livet tog fra mig, alt det, jeg elskede, som er væk,
en dag vil komme tilbage til mig.
Jeg er ligeglad med, hvad I synes, for det virker for mig.
Mange tak.
Tilbage er der bare at sige, at det altid, og jeg mener altid,
er det værd.
Tekster af: Christian Vinther