Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫טוב, דני, המפגש הסתיים. מה שלומך?‬
‫אני בסדר. האמת שאני מרגיש יותר טוב.‬
‫זה מה שאני רוצה לשמוע, דני. תמשיך ככה.‬
‫כן, נתראה בשבוע הבא. תודה.‬ ‫-נתראה בשבוע הבא.‬
‫דני, אל תשכח לשלוח לי את הכסף!‬
‫הכסף, דני!‬
‫- אקו‬ ‫מרכז לפסיכולוגיה -‬
‫- דני רובירה‬ ‫שווה את זה -‬
‫אז אני בתקופה מחורבנת.‬
‫תודה רבה שבאתם היום.‬
‫ויש לכם מזל,‬
‫כי היום, כאן,‬
‫אנחנו נדבר על עצב.‬
‫יהיו לא מעט וידויים הערב.‬
‫הווידוי הראשון שלי‬
‫הוא שבשנים האחרונות,‬
‫אני מפלרטט ברצינות עם העצב, בסדר?‬
‫ואחרי כל השנים האלה, האם למדתי משהו? כן.‬
‫למדתי הרבה.‬
‫לדוגמה, למדתי שאנחנו לא אוהבים עצב.‬
‫אנחנו לא אוהבים להרגיש עצב,‬ ‫ולא לראות עצב אצל אחרים.‬
‫ואנחנו לא יודעים להתמודד איתו.‬ ‫לא עם שלנו, ולא עם של מישהו אחר.‬
‫במשך כל השנים האלה,‬
‫רק אדם אחד, באמת רק אחד,‬
‫אמר לי משהו שנשאר איתי.‬
‫אני זוכר שבאיזה אחר צהריים‬ ‫שתיתי קפה עם חבר.‬
‫הרגשתי מדוכדך.‬
‫נפתחתי בפניו,‬ ‫אמרתי לו שאני כבר לא עומד בזה.‬
‫ופתאום הוא אומר…‬
‫אני משתף בכל זה‬ ‫כדי שתוכלו להשתמש בזה בחיים שלכם.‬
‫פתאום חבר שלי אומר, "דני, אחי,‬
‫"אל תהיה עצוב."‬
‫לא התקשרתי אליו מאז.‬
‫אנחנו לא אוהבים עצב‬
‫או כל רגש לא נעים אחר, מן הסתם, נכון?‬
‫אבל עצב הוא קצת יותר גרוע,‬ ‫כי הוא חושף אותנו.‬
‫כי כשהעצב נהיה עוצמתי,‬
‫אנחנו בוכים, וזה חושף אותנו.‬
‫וזה נכון שאפילו היום,‬
‫לבכות בפומבי זה עדיין סוג של טאבו, נכון?‬
‫זה מראה פגיעות.‬
‫ואפילו בלי להבין,‬
‫אנחנו מנסים לבטל אותו‬ ‫אצל ילדים קטנים, נכון?‬
‫"אל תבכה, זה גורם לך להיראות מכוער"…‬
‫בפעם הבאה שאשמע מישהו אומר את זה לילד,‬ ‫אבעט לו בחזה.‬
‫למבוגר, הכוונה.‬
‫וכשזה מגיע לבכי, אפילו היום,‬
‫עדיין רואים את זה כעניין מגדרי,‬ ‫אתם יודעים?‬
‫תראו, יש איזה ציטוט מפורסם‬ ‫בן יותר מ-500 שנה.‬
‫חלקכם בטח מכירים אותו.‬
‫זה היה בתקופה שהמלכים הקתולים‬ ‫כמעט סיימו את הכיבוש מחדש של ספרד,‬
‫והמעוז האחרון שנשאר היה ממלכת גרנדה.‬
‫זוכרים את זה?‬
‫בואבדיל היה שם עם הפמליה שלו,‬ ‫והם היו תחת מצור במשך זמן רב.‬
‫אזהרת ספוילר. זאת היסטוריה, אנחנו פה.‬
‫אבל הגיע הרגע שבו בואבדיל‬ ‫היה צריך למסור את המפתחות לעיר.‬
‫זה בטח היה אחד הרגעים הכי קשים‬ ‫עבור כל דמות היסטורית שאנחנו מכירים.‬
‫ובאותו רגע, אימא של בואבדיל,‬
‫לא איזו גיסה של בת דודה של אחותה,‬
‫לא, אימא של בואבדיל אומרת לבן שלה,‬
‫"תבכה כמו אישה‬ ‫על מה שלא יכולת להגן עליו כמו גבר."‬
‫סליחה?‬
‫לא ממש התאפקת, נכון, בואבדילה?‬
‫מה שהיה הוא הקדמה למה שיבוא, נכון?‬
‫אני חושב שבטוח לומר‬ ‫שכולנו הרגשנו עצב בשלב כלשהו בחיינו,‬
‫חלקנו יותר לעומק,‬ ‫חלקנו לעיתים קרובות יותר.‬
‫לא מזמן התחלתי לחשוב אם היה רגע בחיי‬
‫שבו העצב ממש נדחף פנימה, אתם יודעים?‬
‫באופן שלא יכולתי להתעלם ממנו.‬
‫וכן, אני חושב שהיה רגע מדויק,‬
‫בערך לפני 11 שנה,‬
‫בתקופה שיצא הסרט "פרשייה ספרדית".‬
‫נשמע מוכר? כן, נכון?‬
‫אף פעם לא עשיתי קולנוע.‬ ‫אפילו לא פעם אחת בחיי, בסדר?‬
‫עשיתי דבר כזה, מה שאתם רואים כאן,‬
‫ופתאום הגיעה ההזדמנות להשתתף בסרט הזה.‬ ‫הלכתי על זה, כמובן,‬
‫וככה, בין לילה, הפכתי לשחקן הראשי‬
‫בסרט הכי רווחי‬ ‫בהיסטוריה של הקולנוע הספרדי.‬
‫ועם איך שנראית התעשייה היום,‬ ‫אקח איתי את השיא הזה לקבר.‬
‫אני לא יודע אם לצחוק או לבכות,‬ ‫אבל עובדות הן עובדות.‬
‫אני לא בטוח איך כולכם ראיתם את זה,‬ ‫כאירוע גדול או משהו,‬
‫אבל אני לא יודע‬ ‫אם מישהו חשב על איך זה היה בשבילי.‬
‫כלומר, בשבילי אלה היו כמה חודשים מטורפים,‬ ‫שדברים מדהימים התחילו לקרות בהם,‬
‫ולא היה לי מושג איך להתמודד איתם.‬
‫עברתי ממצב שבו מעולם לא השתתפתי בסרט‬ ‫למצב שבו פתאום אני מופצץ‬
‫בתסריטים ובהצעות מבמאים וממפיקים.‬
‫חשבתי, "זה מטורף!"‬
‫וההופעות בתיאטרון… כבר הופעתי בתיאטרון,‬ ‫אבל הביקוש גדל פי שלושה.‬
‫כאילו, "דני, בוא להופיע באליקנטה", "בסדר."‬
‫"דני, בוא להופיע בברצלונה", "בסדר."‬
‫"דני, בוא להופיע במורסיה."‬
‫"למה מורסיה?" הוא אמר, "צודק". לא נסעתי.‬
‫אם לא ארד קצת על הקהל ממורסיה,‬
‫אני לא אהיה מרוצה, וגם הם לא.‬
‫יש כאן מישהו ממורסיה?‬ ‫בעצם, לאף אחד לא אכפת.‬
‫אתם יודעים איך עובדים מותגים, נכון?‬
‫הם זורקים פרצוף מפורסם על משהו…‬
‫עליי זה עובד.‬ ‫אני רואה בבית פרסומת עם אדם מפורסם,‬
‫ואני רץ בתחתונים לקנות את המוצר.‬
‫אז כמובן שכל מיני מותגים התקשרו אליי.‬ ‫"דני, המותג שלנו… הפנים שלך על המותג שלנו,‬
‫"המותג שלנו על הפנים שלך…"‬
‫אמרתי, "אני לא מבין כלום".‬
‫טוב, התחלתי לצאת עם הכוכבת של הסרט.‬
‫זה היה סיפור אהבה יפהפה, היה נהדר.‬
‫על הנייר, מבחוץ, נכון?‬
‫אתם לא מסוגלים לדמיין איך זה היה בשבילי.‬ ‫אבל שלושה או ארבעה חודשים אחר כך,‬
‫בוקר אחד התעוררתי…‬
‫משום מקום, התעוררתי באיזה בוקר,‬
‫ופתאום אני בוכה.‬ ‫אבל ממש בוכה, כאילו, "אוי, שיט".‬
‫כמו שאתה צריך לחרבן,‬ ‫ואתה אומר, "שיט, שיט…"‬
‫לא יכולתי להפסיק, ולא ידעתי למה.‬
‫ופתאום החברה שלי בזמנו אומרת‬
‫את אחד הדברים הכי רגישים ששמעתי.‬
‫"היי, דני, למה שלא תלך לטיפול?"‬
‫ואני אמרתי, "אוקיי, בטח".‬
‫זה מוזר כשחושבים על זה, נכון?‬ ‫שני הקווים האלה כמעט אף פעם לא הולכים יחד.‬
‫"למה שלא תלך לטיפול?"‬ ‫ומישהו פשוט אומר, "בטח". לא.‬
‫מה שבדרך כלל קורה זה,‬ ‫"למה שלא תלך לטיפול?"‬
‫"טיפול?! מה, פסיכולוג? בית משוגעים?‬
‫"את חושבת שאני משוגע?"‬ ‫"זה לא מה שאני אומרת."‬
‫"אני משוגע?" הם אומרים, "לא, דני".‬
‫אני אומר, "כי אני הולך לטיפול כבר 11 שנה".‬
‫ותנו לי להגיד לכם משהו, בסדר?‬
‫ממש נמאס לי ללכת לטיפול‬ ‫בגלל אנשים שלא הולכים לטיפול.‬
‫אני רק אומר.‬
‫רק אומר.‬
‫אם אתם ממש מתנגדים ללכת לטיפול,‬
‫לפחות תעזרו לנו לשלם על שלנו,‬ ‫כי אנחנו מטפלים גם בבעיות שלכם.‬
‫בכל מקרה, המליצו לי על פסיכולוג,‬ ‫אותו אחד שאני נפגש איתו כבר 11 שנה.‬
‫אני עדיין הולך אליו. קוראים לו סלבדור.‬
‫לפני כן אף פעם לא הייתי בטיפול,‬ ‫ופתאום אני מוצא את עצמי בחדר‬
‫עם בחור שיש לו פרצוף מאוד נחמד‬ ‫שיושב בכורסה,‬
‫עם עוד כיסא מולו.‬
‫אני מתיישב, והוא אומר,‬ ‫"דני, ספר לי מה הביא אותך לפה".‬
‫בהתחלה לא ידעתי מה להגיד,‬
‫אבל התחלתי להיפתח בפניו, דיברתי בלי הפסקה.‬
‫דיברתי שעה שלמה.‬
‫זה לא רגיל בשבילי.‬
‫וכשהשעה הסתיימה, הבחור עצר אותי ואמר,‬
‫"תראה, דני, מה שאני קולט ממך‬ ‫הוא עצב עמוק."‬
‫אמרתי, "שיט, עצב?" לא חשבתי על זה.‬
‫חשבתי שאולי זה תסכול, לחץ, מתח.‬
‫לא, עצב. אני שואל, "מה הקטע עם זה?"‬
‫"דני, כי קורים פה שני דברים.‬
‫"אחד, אתה מתאבל,‬
‫"והשני, אתה לא יודע שאתה מתאבל."‬
‫אני אומר, "אבל אף אחד לא מת",‬ ‫והוא אומר, "זה לא חייב להיות מילולי.‬
‫"זה יכול להיות מוות מטאפורי‬ ‫של משהו בחיים שלך."‬
‫ופתאום התחלתי להבין הרבה דברים.‬
‫לדוגמה, אנחנו לא מודעים‬ ‫לערך של דברים מסוימים,‬
‫כי כבר יש לנו אותם.‬
‫אנחנו מתגעגעים אליהם רק כשהם נעלמים.‬
‫לדוגמה, אני יודע שלרובכם יש משהו‬
‫שאתם לא מבינים שיש לכם,‬ ‫כי אף אחד אף פעם לא לקח אותו מכם.‬
‫לדוגמה, זרועות. מאוד ברור, נכון?‬
‫אתם לא מתעוררים כל בוקר ואומרים,‬ ‫"תודה לאל!‬
‫"עוד יום שלישי מדהים עם זרועות!"‬ ‫לא, פשוט יש לנו אותן.‬
‫אבל אני מדבר‬ ‫על משהו קצת יותר עדין, אנונימיות.‬
‫אתם לא מבינים כמה היא יקרה, עד שהיא נעלמת.‬
‫זה הכה בי כשהתחלתי לשים לב‬
‫שיש דברים יום-יומיים‬ ‫שאני כבר לא יכול לעשות,‬
‫למשל לאסוף את האחיינים שלי מבית הספר,‬
‫או לקנות כריך ובירה וללכת לחוף מלגה,‬
‫לשבת מתחת לשמשייה עם ספר ופשוט להיות לבד.‬
‫זה נעלם עכשיו. זה נגמר.‬
‫אתם צריכים להבין שבתקופה ההיא,‬ ‫ברגע שיצאתי החוצה,‬
‫הייתי כמו פוקימון נדיר.‬
‫זה היה מטורף. טוב, עברו 11 שנים.‬
‫אולי תרצו לשאול, "טוב, דני, מה שלומך?"‬
‫ואני אגיד, "יותר טוב".‬
‫לא, "טוב", אלא, "יותר טוב".‬
‫וקודם כול, זה כי עברו 11 שנה,‬
‫ועם הזמן אתה אוסף כלים‬ ‫כדי להתמודד עם כל מה שהחיים זורקים עליך.‬
‫וההייפ כבר דעך.‬ ‫אני לא טרנדי כמו שהייתי פעם,‬
‫ואני מאוד אסיר תודה על זה.‬
‫אני גם מבלה הרבה זמן בבית בימים אלה,‬ ‫אני לא אשקר.‬
‫הערב אני אחלוק איתכם כמה כלים‬
‫שעזרו לי לטפס למעלה ממקום קשה.‬ ‫אני גם אתן לכם עצות. אני אוהב לייעץ.‬
‫יש אנשים ששונאים את זה. "אנשים שמייעצים…"‬ ‫אז אל תקבלו את העצה. יופי.‬
‫אני אתן לכם עצה, הראשונה היום.‬
‫אם אתם הולכים ברחוב‬ ‫ורואים מישהו שאתם באמת מעריצים,‬
‫ואני מתכוון באמת מעריצים,‬
‫לא הערצה מזויפת רק כדי לצלם תמונה‬ ‫ולהוכיח שיש לכם זין גדול ברשת.‬
‫לא אכפת לי‬ ‫אם זה פפון נייטו או אורטגה סמית'.‬
‫לא, אני מדבר על הערצה אמיתית, אתם יודעים?‬
‫אם אתם רואים מישהו כזה ברחוב,‬
‫העצה שלי היא‬
‫תניחו לו.‬
‫פשוט תצפו מרחוק, כאילו שאתם בספארי.‬ ‫הוא בבית הגידול שלו. תראו מה הוא עושה.‬
‫אבל אל…‬
‫כי אתם לא יודעים לאן האדם הזה הולך,‬
‫מאיפה הוא בא או מה יש לו על הראש.‬
‫אבל אם אתם עדיין מרגישים‬ ‫את הדחף הבלתי נשלט‬
‫לתקשר עם האדם הזה,‬
‫הנה עוד טיפ קטן.‬
‫דבר ראשון, תחשבו טוב מאוד‬ ‫על מה שאתם עומדים להגיד או לעשות.‬
‫ואז תוציאו לפועל.‬
‫את התוכנית שלכם, לא להרוג אותו.‬
‫הרבה דברים קרו לאורך השנים,‬ ‫חלקם יותר מפעם אחת.‬
‫אני אספר לכם על כמה כדי שנצחק קצת,‬
‫אבל יש אחד קלאסי.‬
‫מישהו ניגש אליך ואומר,‬
‫"וואו, זה דני רובירה, אחי!‬ ‫וואו, אחי, אתה מעריץ שלי!"‬
‫מה שתגיד, מותק.‬
‫או הגרסה השנייה,‬
‫"וואו, דני רובירו, אחי! אני האליל שלך!"‬
‫ואני כאילו, "כן, לגמרי.‬ ‫יש לי פוסטרים שלך בחדר שלי… גבר".‬
‫"מעריץ" ו"אליל" הם לא אותו דבר,‬ ‫אבל גם לא הפכים.‬
‫אבל אני מבין את זה.‬ ‫מילים יכולות לבלבל, במיוחד אם אתה לחוץ.‬
‫זה קורה לי כל הזמן.‬
‫זה קורה לי עם "מנהרה" ו"גשר".‬
‫אני יודע מה זה מנהרה, תיזהרו.‬ ‫ואני יודע מה זה גשר, תיזהרו.‬
‫אבל לפעמים אני מבלבל ביניהם‬ ‫כשאני מדבר. אני צריך…‬
‫אמרתי לאחי, "איך הלך עם המנהרה‬ ‫אצל רופא השיניים?"‬
‫הוא אמר, "איזו מנהרה, דביל?"‬
‫אותו דבר עם "תיק" ו"מזוודה",‬ ‫"חולצה" ו"טי-שירט".‬
‫ובאנגלית יש כמה מילים שתמיד דופקות אותי.‬
‫אני לא מדבר אנגלית, אבל יכול לזייף קצת.‬
‫אבל יש שתי מילים‬ ‫שתמיד גורמות לי לעצור ולחשוב.‬
‫אלה המילים "אחרי" ו"לפני".‬
‫כי "אחרי" נשמע לנו…‬
‫"מתי זה היה?"‬ ‫"זה היה אחרי אתמול". כאילו…‬
‫ו"לפני" נשמע כאילו זה יכול לחכות.‬ ‫"למתי זה?" "זה ללפני".‬
‫לדעתי הם אלה שטועים, תנו לי להגיד לכם.‬
‫ויש אנשים שמתבלבלים…‬ ‫זאת אומרת, לכל אחד יש את הסיבות שלו.‬
‫"אני מתבלבל בין 'זין' ל'גוואקמולי'."‬
‫יופי, נאצ'ו.‬
‫בכל מקרה…‬
‫בדרך כלל,‬ ‫כשאנשים נתקלים בי ברחוב וניגשים אליי,‬
‫לרוב אני מאכזב אותם.‬
‫אם זו רק אינטראקציה קצרה, אני מאכזב אותם,‬
‫כי ככה.‬
‫ובסוף האינטראקציה הזאת,‬ ‫הרבה אנשים חושבים אחד משני דברים.‬
‫או שאני גס רוח,‬
‫או שאני מאוד ביישן.‬
‫אני לא ביישן.‬
‫אני פשוט דיסקרטי.‬
‫ברחוב, תמיד תראו אותי עם הכובע שלי,‬
‫מתעסק בשלי, עם האוזניות שלי,‬
‫עם הראש למטה.‬
‫ואם אתם תניחו לי, אני אניח לכם.‬
‫זה משהו שאני לא… כלומר, אני לא…‬
‫זה קרה לי לפני כמה ימים‬ ‫כשהייתה לי הופעה בבורגוס.‬
‫בורגוס, העיר שלא ישנה לעולם.‬ ‫אלוהים, הרחובות היו ריקים ב-16:00.‬
‫חשבתי, "מעולה".‬
‫פתאום איזה בחור מהצד השני של הרחוב צועק,‬
‫"איש מפורסם!"‬
‫אני כאילו, "ברצינות?‬
‫"אם אתה כבר קורא לי, לפחות תהיה ספציפי."‬
‫"איש מפורסם."‬
‫"אני בטוח שגם אתה מפורסם‬ ‫בסלון המזדיין שלך."‬
‫אני לא יודע. אפשר לפחות להגיד, "ערב טוב",‬ ‫"שלום, מה שלומך?", או לפחות איזה פועל.‬
‫יש כאלה שאומרים, "דני, תמונה!"‬
‫זה נשמע כמו, "דני, זהירות!",‬ ‫כאילו הם זורקים עליי משהו.‬
‫בחייך! תקשיבו…‬
‫אני זוכר שהייתי במעלית פעם.‬
‫נראה לי שזה היה במלון.‬
‫אתה לוחץ על הכפתור, עולה לקומה גבוהה,‬
‫הדלתות מתחילות להיסגר,‬ ‫ואתה רואה מישהו מתקרב.‬
‫ואז אתה עושה את הקלאסיקה, "אה, כן…"‬
‫אתה לא רוצה שהוא ייכנס.‬
‫אתה עושה "אה, כן…",‬
‫אבל אתה לא באמת לוחץ על שום כפתור.‬
‫"אה…" מה זה?‬
‫זה מזויף. זה…‬
‫"אה…" זאת יכולה להיות‬ ‫אימא שלך בכיסא גלגלים. "דני…"‬
‫אתה עושה, "כן, אימא. אה…"‬ ‫הדלת נסגרת ואתה אומר, "תזדייני, כלבה!"‬
‫מה קרה? אנחנו לא רוצים את זה. ככה אנחנו.‬
‫לא יודע, אנחנו פשוט‬ ‫אוהבים להיות לבד במעלית.‬
‫אולי כדי להסתכל במראה,‬ ‫לצלם תמונה, לסדר את הביצים, משהו.‬
‫בכל מקרה, נכנס איש זקן עם זקן לבן,‬
‫עם שיער לבן, לבוש בגדים רפויים,‬ ‫וייב מאוד זן, אתם יודעים?‬
‫אני חושב, "מה הקטע שלו?"‬ ‫בכל מקרה, הוא לוחץ על הכפתור.‬
‫אנחנו עומדים שם בשתיקת מעלית מביכה קלאסית,‬
‫והוא אומר, "סליחה, אפשר לשאול אותך שאלה?"‬
‫ואני חושב, "כבר שאלת,‬ ‫אז טכנית, זאת השנייה שלך".‬
‫אני אומר, "כן, ברור".‬
‫הוא מסתכל עליי,‬
‫והוא אומר…‬
‫"זה אתה?"‬
‫הוא אמר את זה כל כך ברצינות,‬ ‫שלא הייתי בטוח.‬
‫הסתכלתי במראה.‬
‫"אני לובש חליפת ספיידרמן או משהו?"‬
‫"זה אתה?", שואל הבן זונה.‬
‫זה מזכיר לי איזה ריאיון עם אסטופה.‬ ‫אחד מהם אמר שהוא הלך ברחוב, ומישהו אמר,‬
‫"היי, זה אתה או אח שלך"?‬
‫זה דפוק.‬
‫תראו, מאז המגפה ועד עכשיו…‬
‫אל תדאגו, זאת הפעם הראשונה והאחרונה‬
‫שאזכיר את האירוע העולמי הזה‬ ‫שהפך את החיים שלנו לגמרי‬
‫והשאיר את כולם‬ ‫עם עוד קצת עול לסחוב בתיק הגב שלנו,‬
‫את חלקנו יותר מאשר אחרים.‬
‫במקרה שלי,‬ ‫התיק שלי מלא בגרמלינים מאז האירוע.‬
‫עברתי לא מעט אובדנים.‬ ‫יותר משהייתי רוצה לספור, באמת.‬
‫חלקם היו קשים יותר להתמודדות מאחרים,‬ ‫אבל כולם אובדנים.‬
‫אז אני רוצה לשתף אתכם בשני אובדנים‬ ‫שנאלצתי להתמודד איתם לאורך השנים,‬
‫שהשפיעו עליי מאוד,‬
‫ואלה האובדנים של שני חברים טובים שלי,‬
‫שהיו בעיקרון כמו משפחה בשבילי,‬ ‫שותפים שלי לחיים,‬
‫הכלבים שלי, בויו וקרפאפה. בסדר?‬
‫בנוסף, הם מתו בהפרש‬ ‫של שמונה חודשים זה מזה.‬
‫עדיין התאוששתי מהמוות הראשון,‬ ‫ואז הגיע השני.‬
‫זה היה כאילו, "וואו". טוב, בכיתי.‬
‫בכיתי…‬
‫זאת אומרת, בכיתי כמו אישה‬
‫על מה שלא יכולתי להגן עליו כווטרינר.‬
‫אבל אתם יודעים,‬ ‫זה היה בכי מהסוג שגרם לי לחשוב,‬
‫"בחיי, אף פעם לא בכיתי ככה."‬
‫ואתם מכירים אותי,‬ ‫אני אוהב לתת שמות לדברים.‬
‫זה היה בכי‬ ‫מהסוג שגרם לי לקרוא לו, "בכי נקי".‬
‫"בכי נקי." זאת אומרת, כאב לי.‬
‫הם חסרו לי, הרגשתי עצב…‬ ‫אפילו היה לי שיהוק התייפחות כזה…‬
‫כל זה. אבל זה הרגיש נקי, אתם יודעים למה?‬
‫כי לא הרגשתי אשמה.‬
‫זאת הקלה. לא הרגשתי אשמה.‬
‫הם מתו בגיל 12.‬ ‫האם הם היו יכולים לחיות יותר? בהחלט.‬
‫האם הם היו יכולים למות קודם? בהחלט.‬
‫אבל מאוד נהנינו ביחד. הצלתי את חייהם.‬ ‫במובן מסוים, הם גם הצילו את חיי.‬
‫זאת אומרת, הכול טוב.‬
‫בנוסף, המטפל שלי, סלבדור, תמיד אומר,‬
‫"דני, בכי הוא דרך לרפא את האבל שלך,‬
‫"והוא גם דרך לכבד את מה שכבר לא כאן, נכון?‬
‫"וכשהדמעות הופכות לסיפורים,‬ ‫לצחוק, לזיכרונות,‬
‫"אתה חייב להמשיך,‬ ‫כי זאת דרך לכבד את מה שכבר לא כאן."‬
‫אז עם זה בראש, אני אספר לכם סיפור קטן‬
‫מהשבועות הראשונים‬ ‫אחרי שהגיעה אליי הכלבה שלי, קרפאפה.‬
‫לא היה כלב לפניה, הייתי חדש.‬ ‫לא היה לי מושג.‬
‫ופתאום הייתי שם,‬ ‫לבד בדירה שלי עם כדור הפרווה הקטן הזה,‬
‫בקושי שלושה קילו,‬ ‫רק בת שלושה או ארבעה חודשים, גורה.‬
‫בשבוע הראשון זה היה 24-7.‬ ‫היינו בלתי נפרדים.‬
‫חשבתי, "איך זה עובד?",‬ ‫והיא חשבה, "איך הוא עובד?"‬
‫היינו כמו…‬
‫אבל בשלב מסוים אתה חייב ללכת לעבודה.‬
‫אם אתה גר לבד,‬ ‫אתה חייב להשאיר אותה לבד בבית.‬
‫בפעמים הראשונות זה כאילו, "וואו".‬
‫ארגנתי הכול בשבילה.‬
‫המיטה שלה, משהו לשתות.‬ ‫מים, כמובן. אני לא נותן לה קולה.‬
‫אני משאיר לה אוכל.‬
‫אני מוודא שהכול בטוח, שהכול טוב.‬
‫ואז אני הולך לעבודה,‬ ‫אבל לא ממש ברצון, אתם יודעים?‬
‫אחרי שש או שבע שעות אני חוזר הביתה,‬ ‫ופתאום צץ השכן ואומר,‬
‫"דני, היא בכתה כל הבוקר‬ ‫ושרטה את הדלת עם הרגל שלה."‬
‫אני כאילו, "אוי, לא. באמת…"‬
‫אני פותח את הדלת ורואה‬ ‫שתיים או שלוש שלוליות של פיפי, קקי קטן.‬
‫הרגל של הכיסא הייתה לגמרי לעוסה, כאילו…‬
‫והיא שם במסדרון, נראית כולה לחוצה,‬ ‫כאילו… משתינה על עצמה.‬
‫אני אומר, "אוי, מסכנה!‬ ‫קרפאפה, בואי. מה קרה?‬
‫"הנה, הכול בסדר. אל תדאגי."‬
‫"את רוצה ללכת לטיפול?‬
‫"אין בעיה." אין בעיה, נכון?‬
‫זהירות.‬
‫בכל מקרה, אני מקבל המלצה‬ ‫על מאלף כלבים, אתולוג.‬
‫ואני מדבר איתו ומסביר לו מה קרה.‬
‫הוא אומר, "תראה, דני, אל תדאג.‬
‫"זה נורמלי לגמרי, במיוחד עם גורים חדשים.‬
‫"אתה מתמודד עם משהו שנקרא 'חרדת פרידה'."‬
‫ואני כאילו, "וואו!"‬
‫ואני שואל, "מה זה בדיוק?"‬ ‫והוא אומר, "טוב, בעיקרון,‬
‫"זה אומר שלכלבה שלך יש חרדת פרידה."‬
‫השם מסביר את עצמו.‬
‫אז אני אומר, "טוב,‬ ‫ויש משהו שאני יכול לעשות?"‬
‫הוא אומר, "כן, יש כמה שיטות,‬ ‫והן לא מורכבות מדי.‬
‫"אתה רק צריך להיות עקבי."‬
‫ניסיתי כמה, אבל אחת מהן באמת עזרה.‬
‫וזה היה מאוד מרגש בעיניי,‬ ‫אז רציתי לספר לכם על זה.‬
‫הבחור אמר, "תראה, דני,‬ ‫כשאתה יוצא לכמה שעות,‬
‫"פשוט תשאיר לה איזה בגד שלך‬ ‫שיש לו את הריח שלך, בסדר?"‬
‫כמו שאתם יודעים,‬ ‫לכלבים יש חוש ריח חד פי אלף משלנו.‬
‫וחוש הריח שלהם גם קשור מאוד לרגשות שלהם,‬
‫שזה ממש יפה.‬
‫זה היה ככה גם אצלנו,‬ ‫אבל איבדנו את זה בניסיון להיות מתורבתים.‬
‫זה נשמע מעולה. הוא אמר,‬ ‫"דני, כשאתה עוזב, תשאיר בגד שמריח כמוך.‬
‫"לכלבים יש מעין תהליך חשיבה קסום משלהם,‬
‫"ואם הם מריחים משהו‬
‫"שמייצג את החבר שלהם, את מי שמגן עליהם,‬
‫"את הבעלים שלהם,‬ ‫את המשפחה שלהם, זה עוזר להם להירגע."‬
‫אמרתי, "בחיי, זה מקסים. אני אנסה את זה".‬
‫אז לפני שאני יוצא לעבודה,‬
‫אני הולך לארון שלי, יש שם ערמת בגדים,‬
‫ואני עושה ככה…‬
‫ואני רואה חולצת פיג'מה חורפית מלפני שנים.‬
‫אני לוקח אותה, מריח ואומר,‬ ‫"בחיי, יש לה את הריח שלי.‬
‫"היא מריחה כמוני יותר ממני. איך זה?"‬
‫אז לפני שאני יוצא,‬ ‫אני מזיז את המיטה שלה למסדרון,‬
‫אני לוקח אח החולצה,‬ ‫מרים את הגורה, אני מניח אותה ככה.‬
‫היא שוכבת שם בשקט,‬ ‫עם הראש שלה בפיג'מה ככה…‬
‫ממש רגועה. השארתי אותה שם וחשבתי,‬
‫"בחיי, או שזה יהרוג אותך,‬ ‫או שזה יחזק אותך."‬
‫אז יצאתי וחשבתי, "טוב, נראה אם זה יעבוד".‬
‫חזרתי אחרי שש או שבע שעות.‬ ‫שימו לב שאני אף פעם לא עובד שמונה.‬
‫והשכן עדיין לא בא להגיד שום דבר.‬
‫ואני פותח את הדלת,‬
‫ואני רואה את המיטה,‬
‫את חולצת הפיג'מה,‬
‫אבל הכלבה לא שם,‬
‫ובעיקר בזה התמקדתי, מן הסתם.‬
‫אז אני עוצר,‬ ‫מסתכל סביב, מתחיל להקשיב היטב,‬
‫ואני שומע…‬
‫יש לי שם מסדרון וסלון…‬
‫טוב, ה-סלון. זה לא שיש לי 17 חדרי סלון.‬
‫אני הולך לשם,‬
‫ועל הרצפה ליד הספה אני רואה…‬
‫תראו, אני שם שמיכה על הספה.‬
‫שמיכה כזו שמשתמשים בה‬ ‫לתנומה אחרי ארוחת צהריים.‬
‫אני מאנדלוסיה, מה אני אגיד?‬
‫היא כנראה התנדנדה למטה,‬
‫והכלבה בטח הורידה אותה‬ ‫עם הפה או עם הרגל שלה.‬
‫בכל מקרה, ראיתי את השמיכה על הרצפה,‬
‫כולה אסופה,‬
‫והכלבה ישנה מעליה,‬
‫כאילו הכי נוח לה בעולם.‬
‫אמרתי, "ברור, לשמיכה יש את הריח שלי.‬
‫"המזדיינת רשמה לעצמה תרופות."‬
‫ברור.‬
‫ואמרתי, "טוב, כל עוד זה עבד…"‬
‫הרמתי את השמיכה,‬ ‫החזרתי אותה לספה, ביליתי איתה את היום,‬
‫ולמחרת שוב השתמשתי בפיג'מה.‬ ‫עוד שלוש פעמים, השמיכה.‬
‫בפעם הרביעית, כשניסיתי להחזיר אותה לספה,‬
‫היא נתנה לי מבט של מאפיונר,‬ ‫כמו ג'ו פשי, ואמרה,‬
‫"השמיכה הזאת שלי עכשיו." עשיתי…‬
‫ומאז, השמיכה הייתה שלה.‬
‫היא נשארה איתה עד סוף חייה,‬
‫ממש עד הסוף.‬
‫וכמובן שאז היא כבר הריחה כמוה‬ ‫הרבה יותר מאשר כמוני.‬
‫למקרה שלמישהו מכם יש בבית כלב חדש שקשה לו,‬
‫דבר ראשון, תתקשרו לאיש מקצוע,‬
‫וכדאי שתדעו שיש כמה טכניקות שמאוד עוזרות.‬
‫זאת מעין נקודת מפנה בהופעה, בסדר?‬
‫הייתם קהל נהדר,‬ ‫החזקתם את היד שלי לאורך כל זה,‬
‫אז אני רוצה להודות לכם‬ ‫בכך שאחלוק איתכם וידוי.‬
‫ואתם יכולים לדעת שזה נכון,‬ ‫כי זו ההופעה שתשודר.‬
‫את השנייה לא פרסמתי. הקהל היה גרוע.‬
‫זאת תשודר.‬
‫זאת האמת.‬
‫כשתגלו שאמרתי אותו דבר בהופעה השנייה…‬
‫יש לי וידוי. מתנה קטנה בשבילכם, בסדר?‬
‫שימו לב.‬
‫אני חובב גדול,‬
‫ואני מתכוון לחובב ממש גדול…‬
‫תפסתי אתכם חזק, נכון?‬
‫תצטרפו עכשיו לכת אם אבקש מכם.‬
‫תיזהרו. לא, אני צוחק.‬
‫טוב, הנה זה בא.‬
‫אני חובב גדול, ואני מתכוון חובב ממש גדול…‬
‫של לאכול כוס.‬
‫חובב גדול.‬
‫לאכול כוס זה כנראה‬ ‫אחד מעשרת הדברים האהובים עליי בחיים.‬
‫תחשבו שעכשיו פשוט אחליף נושא.‬ ‫תגידו, "מה קורה פה?‬
‫"הוא עבר מטראומה לכוס וחזרה."‬
‫אל תדאגו. תחזיקו לי את היד,‬ ‫בואו נלך למקום בטוח. אל תדאגו.‬
‫בסדר.‬
‫מכיוון שאני חובב גדול,‬
‫בכל פעם שיש לי הזדמנות,‬
‫בכל פעם שהסיטואציה מאפשרת זאת,‬
‫אני מבקש לעשות את זה. אני מבקש.‬
‫הבשורה על פי מתי, פרק ז' פסוק 7.‬ ‫"שאלו ויינתן לכם". זה בתנ"ך.‬
‫ותראו, מסיבה כלשהי, לאורך כל השנים האלה,‬
‫אני חושב שאני אדם מאוד בר מזל,‬
‫זכיתי להזדמנות הזאת מספיק פעמים‬
‫כדי שאוכל לומר שאני פאקינג כוכב‬ ‫במה שנוגע לאכילת כוס.‬
‫במה שנוגע לאכילת כוס,‬ ‫אף אחד לא יותר טוב ממני, בסדר? אף אחד.‬
‫בסדר.‬
‫אחרי שאמרתי את זה…‬
‫אחרי שאמרתי את זה,‬
‫הייתי רוצה להציע לכולכם מתנה קטנה הערב…‬
‫הדמיון שלכם ממש השתולל כאן, הא?‬
‫יהיו לי ריבועים על הלשון עד סוף הלילה.‬
‫לא, מה שאני רוצה לתת לכם אלה כמה טיפים,‬
‫כמה עצות,‬
‫כדי שמעכשיו,‬
‫בכל פעם שתצללו‬ ‫לתוך הפעולה היפהפייה שהיא קונילינגוס,‬
‫תוכלו להפוך אותה‬ ‫לחוויה הרבה יותר מספקת, בסדר?‬
‫אתם אולי חושבים, "בחיי, דני ייעץ לנו‬ ‫איך לאכול כוס טוב יותר".‬
‫לא.‬
‫לא, זה לא העניין.‬
‫העצות שלי הן‬
‫לאנשים שיש להם כוס,‬ ‫ונותנים לנו לאכול אותו.‬
‫אני רק משנה כאן את נקודת המבט. בסדר.‬
‫אחרי שאמרתי את זה, ולפני שניכנס לנושא,‬ ‫אני מרגיש שזה הרגע המושלם‬
‫להתחיל עם הקשר קצר‬ ‫בנוגע לאנטומיה של איברי מין, בסדר?‬
‫אני חושב שזה נחוץ.‬ ‫אולי תגידו, "לא, זה לא".‬
‫תמיד נחוץ לתת קצת הקשר, בסדר?‬
‫תסלחו לי אם אהיה קצת טכני, טוב?‬
‫מהו זין?‬
‫אני אגיד הרבה "זין" ו"כוס", תסלחו לי.‬
‫אלה רק שלוש הברות,‬ ‫כמו כל מילה אחרת שחוזרת על עצמה.‬
‫אנחנו מבוגרים פה.‬ ‫אין צורך בלשון נקייה אם כבר יש מילה למשהו.‬
‫מהו זין?‬
‫הזין הוא אחד המתקנים האנטומיים-גניטליים‬ ‫של גוף האדם,‬
‫אשר ממוקם ממש מתחת לאזור הערווה.‬
‫הוא חלק מהגוף שבולט החוצה, בסדר?‬
‫יש כאלה שבולטים יותר,‬ ‫ויש כאלה שבולטים בהיעדרם.‬
‫תראו…‬
‫ומכיוון שאני אוהב שמות ומטאפורות…‬
‫תראו, אם הייתי קתדרלה…‬
‫דמיינו את זה. אם הייתי קתדרלה,‬
‫זה היה הגרגויל, בסדר?‬
‫קתדרלות וגרגוילים… האפשרויות אינסופיות.‬ ‫כמה פעמים ראיתם קתדרלה ענקית‬
‫והגרגויל היה מאכזב?‬
‫או שאולי זאת כנסייה קהילתית קטנה,‬
‫והגרגויל גדול מכדי להיכנס בדלת?‬ ‫או שאתם רואים קתדרלה ואומרים,‬
‫"איפה הגרגויל?" יש לה אחד, אבל מכיוון‬ ‫שהקתדרלה לא טופחה וכוסתה בצמחייה,‬
‫אי אפשר לראות אותו. צריך לקצץ שם.‬
‫או שאולי הקתדרלה כל כך חלקה,‬
‫שאפשר לראות את הגרגויל מאלבסטה.‬
‫יש גרגוילים עם ראש גדול.‬ ‫יש גרגוילים שנראים עצובים.‬
‫יש גרגוילים שנוטים לצד אחד,‬ ‫אחרים לצד השני.‬
‫יש גרגוילים שאיבדו‬ ‫את המוצקות שלהם עם הזמן.‬
‫יש מיקרו-גרגויל, יש גרגויל-עיפרון…‬
‫יש המון סוגים של גרגוילים.‬
‫וכולם יפים,‬
‫ולכולם מגיע להרגיש עונג, בסדר?‬
‫אני גם חושב‬
‫שזין הוא איבר גוף הרבה יותר נגיש, נכון?‬
‫אנחנו לובשים בגדים,‬ ‫אבל אם היינו מסתובבים בעירום…‬
‫באופן אישי, אני אוהב‬ ‫ללכת מדי פעם לחוף נודיסטים בקיץ.‬
‫אני אוהב את ההרגשה של להיות ערום.‬ ‫"איזה חוף?" כאילו שאגיד לכם.‬
‫אני תמיד הולך לאיזה חוף עם חבר שלי.‬
‫הוא תמיד מגיע אחריי,‬
‫והוא תמיד כבר ערום כשהוא יוצא מהמכונית.‬
‫בסדר? הוא כבר ערום.‬
‫אז אני בחוף, אני רואה אותו מגיע מרחוק,‬
‫והוא סוחב צידנית, שמשייה,‬
‫עם איזה תיק פה… הידיים שלו מלאות.‬
‫אז הוא מגיע אליי, אומר שלום,‬ ‫אבל לא מוריד שום דבר.‬
‫"מה קורה, דני? מה נשמע?" זאת אומרת, אני…‬
‫לא אתן לו נשיקה על הלחי.‬ ‫אני אומר, "מה הולך?"‬
‫דמיינו מונרכיה מודרנית,‬ ‫אבל זו מושבת נודיסטים.‬
‫אתה זוכה לקבלת פנים מלכותית.‬ ‫"היי, מה נשמע? מה שלומך?"‬
‫"יום טוב, הוד מלכותך. איך שלומך?"‬
‫או ברכבת התחתית.‬
‫דמיינו שאתם ברכבת התחתית.‬
‫מישהו אומר לך, "אתה מחזיק חזק?"‬
‫ואתה אומר, "כן". "גם אני. קדימה.‬
‫"תן לי את הפניות החדות האלה." נכון?‬
‫בכל מקרה…‬
‫מהו כוס?‬
‫הכוס הוא המתקן האנטומי-גניטלי השני‬ ‫של גוף האדם,‬
‫אבל במקום להיות בתחתית אזור הערווה,‬
‫הוא נסתר קצת יותר למטה,‬
‫באזור שאני אוהב לקרוא לו‬ ‫"אזור הפרינאום האראגוני", בסדר?‬
‫מבחוץ הוא נראה קצת יותר צנוע,‬ ‫קצת יותר דיסקרטי.‬
‫הכוס אסוף יותר.‬
‫טוב…‬
‫ראיתי כוסים שנראים‬ ‫כמו כריך נקניק שהוכן בחיפזון.‬
‫וכל מה שאתה מקבל זה בשר ממעדנייה.‬
‫קצת לחם לא יזיק.‬
‫אבל כל הכוסים יפים,‬
‫ולכולם מגיע להרגיש עונג, בסדר?‬
‫הייתי אומר שמבחינה ארגונומית,‬
‫למצוץ זין היא פעולה הרבה יותר נגישה.‬
‫יש הרבה יותר טכניקות קלות.‬
‫אין צורך להיות בכושר מושלם‬ ‫כדי למצוץ זין בלי לעשות התעמלות.‬
‫הנה מישהו עם זין. אתה אומר, "היי",‬ ‫הווייב טוב. "אפשר למצוץ את הזין שלך?"‬
‫"בטח, תמצוץ לי את הזין."‬ ‫אתה… אתה רק מתכופף ככה…‬
‫אפשר לעשות את זה ככה, ככה.‬ ‫אפילו בלי ידיים.‬
‫אם הוא שוכב, ככה, עם או בלי ידיים.‬
‫אם הוא עומד עם הפנים לצד השני,‬ ‫אתה יכול לנווט את הספינה שלך מאחור.‬
‫אני חושב שלמצוץ זין זה הרבה יותר כיף.‬
‫אני חושב, כן? ככה שמעתי.‬
‫לא, רגע, אני אגיד לכם משהו.‬
‫אני כל כך נהנה לאחרונה,‬ ‫שאולי אחזור בשנה הבאה‬
‫ואספר לכם איך היה.‬
‫תיזהרו.‬
‫אל תיתנו להטרוסקסואליות למנוע מכם ליהנות.‬
‫אנחנו חיים רק פעם אחת. זהירות.‬
‫אם אתם מוצצים זין, זה מה שזה.‬
‫עם זאת,‬
‫לאכול כוס, אם בעלת הכוס המדובר‬ ‫לא עוזרת לך קצת,‬
‫מבחינה ארגונומית,‬
‫זו פעולה קצת יותר מורכבת.‬
‫אותה סיטואציה, נכון?‬
‫אתם עם מישהי שיש לה כוס, הווייב טוב.‬ ‫"רוצה שאוכל את הכוס שלך?" "לך על זה."‬
‫ובדרך כלל, היא עושה ככה,‬ ‫"בסדר, תאכל את הכוס שלי".‬
‫קדימה!‬
‫ואתה מסתכל עליה…‬
‫אתה מסתכל עליה, ואתה רוצה להגיד,‬
‫"נראה כאילו סקווידוויד נפל מקומה חמישית."‬
‫אתה בועט בה ככה ואומר, "היי, גברת?"‬
‫אתה לא יודע אם לרדת לה‬ ‫או לקרוא לחוקר מקרי מוות.‬
‫טוב, שיהיה. היא לא עוזרת.‬
‫אבל אני ממש נהנה לעשות את זה,‬ ‫אז אני אעבוד בשביל שנינו.‬
‫ואז,‬
‫התנוחה עצמה לא נוחה מהרגע הראשון.‬
‫סליחה, חבר'ה.‬
‫פתאום אתה ככה… תראו את ה…‬
‫התנוחה לא נעימה, כי האדם… כי…‬
‫ומכיוון שהאור כבוי,‬
‫במקום לחטט כדי למצוא את הכול,‬
‫אתה מתחיל לדחוף את הפרצוף שלך.‬
‫אתה דוחף את הפרצוף שלך מסביב…‬
‫דמיינו חזיר שמחפש כמהין, בסדר?‬
‫מחפש… אתה שם…‬
‫אבל התנוחה ממש לא נעימה.‬
‫היא לא נעימה, וזה גורם לך לרצות להגיד,‬ ‫"בחייך, תעזרי לי קצת. תכניסי את עצם הזנב.‬
‫"תטי את הירכיים קצת אחורה.‬ ‫תעזרי לי עם הזווית, טוב?"‬
‫ובנוסף, ברגע שהן מרגישות‬ ‫את הדגדוג הנעים הראשון,‬
‫מה הן עושות? הן עושות…‬ ‫ואז מסובבות ומכווצות אותו עוד יותר פנימה.‬
‫אתה כבר לא חזיר שמחפש כמהין,‬
‫הפכת לדוב נמלים.‬
‫אם היא תקום ותצא וייכנס לחדר מישהו אחר,‬
‫הוא יראה אדם ששותה משלולית על הרצפה.‬
‫"שלום.‬
‫"יש כאן בצורת?"‬ ‫בכל מקרה… אני אגיד לכם משהו.‬
‫לבני אדם יש משהו‬ ‫שנקרא חוליות צוואריות, בסדר?‬
‫בשלב מסוים, הן מפסיקות להתארך.‬
‫אתה שם עשר דקות,‬ ‫רבע שעה, חצי שעה… כמה שצריך!‬
‫אבל כשאתה מסיים, הצוואר שלך…‬
‫אתה מסיים עם הישמטות מלאה.‬
‫"מצא חן בעינייך?"‬ ‫"כן. מה קרה לך בצוואר?"‬
‫"יש לי שיעור כינור עוד מעט.‬
‫"כשתלכי, פשוט אדחוף אותו לכאן."‬
‫אתה יכול להישאר ככה שבוע. "מה אעשה עכשיו?‬
‫"אני אלך לחפש דירה.‬
‫"למכירה, קומה רביעית."‬
‫בזמן שאתן כאן…‬
‫למען השם!‬
‫בסדר.‬
‫טיפ שני.‬
‫אני יודע שהתלוננתן כל חייכן,‬
‫ומסיבה טובה,‬
‫שבני הזוג שלכן תמיד היו מרוכזים בעצמם,‬ ‫שהם תמיד היו אנוכיים,‬
‫שהעונג שלהם חשוב יותר משלכן,‬
‫שכשהם גומרים, הכול נגמר.‬
‫ואתן צודקות. זה ככה כבר שנים רבות.‬
‫אבל למרבה המזל, אנחנו סוף סוף חיים בתקופה‬
‫של קידמה, של שוויון, של פתיחות מחשבתית,‬
‫של נדיבות באופן כללי. וזה ממש מגניב.‬
‫אם לפני 25 שנה הייתם אומרים לי "דגדגן",‬
‫הייתי אומר, "פוקימון מים!"‬
‫אבל עכשיו אני יכול להגיד לכם,‬
‫"הידעת שהדגדגן הוא האיבר היחיד בגוף האדם‬
‫"שתוכנן בלעדית לקבלת עונג?"‬
‫בחיי!‬ ‫-כן!‬
‫"כן", היא אומרת. ברור.‬
‫והיא הרימה רק יד אחת.‬
‫אם זה המצב, בואו ננצל אותו עד הסוף, לא?‬
‫זאת אומרת, כשאתם עומדים לבצע קונילינגוס,‬
‫סעודת כוס,‬
‫הדגדגן תמיד יושב לי כאן, בסדר?‬
‫כלומר, לא באופן מילולי. טוב, לפעמים.‬
‫אבל כמובן שצריך למצוא אותו.‬
‫זה לא שאתה אומר…‬
‫תראו, אם זה כוס פמיליארי…‬
‫טוב, "פמיליארי"… חכו רגע…‬
‫את מוכ… זאת אומרת…‬
‫מישהי שאתה מכיר. ספרדית מזדיינת!‬
‫אתה מנצל את השניות הראשונות‬ ‫כדי להכיר את המפה.‬
‫כל כוס הוא עולם ומלואו, תזכרו את זה.‬
‫אז אתה כולך שם, ופתאום…‬
‫אני לא מדבר על מציאת נקודת הג'י,‬ ‫אבל אתה מחפש את הדגדגן. אתה מחפש…‬
‫וכשאתה מוצא אותו,‬ ‫אתה אומר, "זהו!" לא, לא זהו.‬
‫"אז זהו." לא.‬
‫אתה לא פרה שמלקקת עמוד.‬
‫אתה צריך להיות…‬
‫זה עובד קצת אחרת אצל כל אחת.‬ ‫קצת פה, קצת לחץ פה.‬
‫אתה מקשיב, צופה. זה מאוד יפה.‬
‫ואחרי שתיים-שלוש דקות,‬ ‫בדיוק כשאתה קולט את הקטע,‬
‫בדיוק כשהיא מתחילה להיכנס לזה,‬
‫היא אומרת, "אוי!" ומחליקה חצי מטר ממך.‬
‫ואתה שם כמו…‬
‫עם גשר שתלוי לך מהפה, ואתה אומר,‬
‫"לעזאזל, הייתי צריך לתקוע סיכה‬ ‫או לסמן את המיקום."‬
‫זה כמו לקרוא את "דון קישוט"‬ ‫ולהפיל את הספר,‬
‫ואז אתה אומר, "לא השארתי סימנייה.‬ ‫אין לי מושג איפה הייתי!"‬
‫אני מבין שאם אתן נהנות, אולי תזוזו קצת,‬
‫אבל בבקשה, אל תזוזו.‬
‫התחלתי לאכול כוס כאן, וגמרתי שם.‬
‫אני נראה כמו רובוט "רומבה"‬ ‫שמחפש את עמדת הטעינה שלו. בבקשה!‬
‫טיפ שלישי.‬
‫אל תגידו שום דבר חשוב בזמן שאנחנו שם למטה.‬
‫קשה לשמוע.‬
‫המסר מתעוות.‬
‫היו הרבה בקרים ששמעתי,‬
‫"היי, לא קנית קפה?"‬
‫"לא ידעתי שאנחנו צריכים קפה."‬
‫"אמרתי לך אתמול בלילה."‬
‫"מתי אתמול בלילה?"‬
‫"אתמול בלילה, כשהיית שם למטה…" "אה.‬
‫"שמעתי הרבה דברים. לא הבנתי אף אחד מהם.‬
‫"הייתי שם למטה ושמעתי משהו כמו…‬
‫"הייתי…‬
‫"חשבתי שהשתגעת ואת שרה שיר של מאלומה."‬
‫והרביעי, הטיפ האחרון והכי חשוב.‬
‫זאת לא מעשייה.‬ ‫זאת לא פנטזיה, זאת לא אגדה אורבנית.‬
‫לא. זאת המציאות.‬
‫אפשר להגיע לאורגזמה‬
‫באמצעות קונילינגוס.‬
‫זה דבר יפהפה.‬
‫זאת מטרה שאנחנו תמיד צריכים לכוון אליה.‬
‫זה ה-דבר. זאת אומרת, בחייכם.‬
‫אבל תנו לי להגיד לכם,‬
‫אם אי פעם‬
‫תגיעו לאורגזמה באמצעות קונילינגוס,‬
‫בבקשה, אף פעם אל תשכחו…‬
‫זה מאוד רציני.‬
‫אף פעם אל תשכחו‬
‫שמה שיש לכן בין הרגליים…‬
‫הוא בן אדם‬
‫שרוצה להמשיך לחיות את חייו.‬
‫בבקשה.‬
‫כי אני יכול להבין שכשאתן קולטות‬ ‫שיש בין הרגליים שלכן משהו שגורם לכן עונג,‬
‫יצר ההישרדות שלכן מופעל,‬ ‫כמו מלכודת דובים, ואתן חושבות,‬
‫"אני רוצה אותך רק לעצמי עד סוף חיי",‬
‫אבל אל תשכחו שלאדם הזה יש רגשות,‬
‫ושהוא זקוק לרמה מסוימת‬ ‫של חמצן שיגיע למוח שלו, בסדר?‬
‫ראיתי את חיי עוברים לנגד עיניי‬ ‫ארבע או חמש פעמים בסיטואציות האלה.‬
‫אני אומר את האמת.‬
‫לא אוכל כוס אם אין לי ג'ק שמחזיק את המיטה.‬
‫עשיתי הכול. העמדתי פני מת.‬
‫"אולי אם היא תראה טרף מת,‬ ‫היא תשתעמם ותיפתח."‬
‫מרחתי וזלין מאחורי האוזניים,‬
‫כמו שעושים לילד הטיפש‬ ‫כדי שהראש שלו לא ייתקע במעקה.‬
‫פעם עשיתי…‬ ‫ודחפתי אבטיח כדי שהיא לא תשים לב,‬
‫והאבטיח התפוצץ! זה יכולתי להיות אני!‬
‫הגזמתן לגמרי‬
‫עם ה"באדי פאמפ", עם הפילאטיס, עם הקרוספיט.‬
‫בבקשה!‬
‫בבקשה.‬
‫אל תנשכו את היד שמאכילה אתכן.‬
‫טוב, אני חולק איתכם את הטיפים האלה‬
‫מתוך כוונה שהחל מהיום,‬
‫העיר הזאת וכל מי שצופה בזה‬
‫יוכל לחיות חיים מהנים יותר‬ ‫כשהוא עוסק בקונילינגוס.‬
‫אני רק רוצה שאנשים יהיו מאושרים.‬
‫אנשים כל כך כועסים.‬
‫אבל אני יודע שתמיד‬ ‫יש את האנשים שיש להם "אבל".‬
‫הם אומרים, "כן, בטח.‬
‫"תייעץ לאנשים שיש להם כוס, אבל…‬
‫"מה לגבי אנשים עם זין?‬
‫"כשמוצצים לך,‬ ‫אתה עושה את כל מה שאתה צריך לעשות?"‬
‫אני אומר, "אני?‬ ‫סליחה, אבל אני עושה את שלי".‬
‫אני באמת עושה את שלי.‬
‫כמו מה? דברים כמו זמינות, לדוגמה.‬
‫אני תמיד מסכים לזה.‬
‫פעם אחת סירבתי, אבל זה היה במהלך וידוי.‬
‫ואז…‬
‫אני חייב לומר‬
‫שביותר מ-90 מאחוז מהפעמים‬
‫שמישהי הציעה לתת לי מציצה,‬
‫בדרך כלל יש להן שיער ארוך, בסדר?‬
‫ולעיתים קרובות הן לא אוספות את השיער שלהן.‬
‫ואז מה קורה?‬
‫בזמן שאתה צופה בה‬ ‫מעניקה לך את העונג המדהים הזה,‬
‫אתה רואה אותה שם למטה ככה…‬
‫אתה באמת אמור לראות אותה עושה את זה‬
‫ולא לעשות שום דבר בנידון?‬
‫אני תמיד…‬
‫ואני…‬
‫ואני אומר, "את תתרכזי רק במשימה. אני…"‬
‫ואני אוסף את השיער בקוקו, כמובן.‬
‫היו פעמים שהן סיימו, הסתכלו במראה,‬
‫ואמרו, "צמות קריביות?" ואני עושה…‬
‫"אם יהיה לך עוד זמן מחר, אצבע אותן."‬
‫אחד הכלים שעזרו לי‬
‫להתגבר על הדיכאון,‬ ‫ואני לא מתבייש להודות בזה,‬
‫זו חשיבה קסומה, בסדר?‬
‫הרבה אנשים שומעים את זה ואומרים,‬ ‫"דני, הדברים האלה, חשיבה קסומה…"‬
‫יש אנשים שלא מאמינים בזה או ש…‬
‫תראו, חשיבה קסומה קיימת,‬
‫בין אם אנחנו מאמינים בה או יודעים מהי‬ ‫או שלא. היא קיימת כבר מאות שנים.‬
‫כולנו עסקנו בחשיבה קסומה כלשהי,‬ ‫אפילו בלי לדעת.‬
‫לדוגמה, יש לכם יום הולדת,‬
‫ואתם מקבלים עוגה עם נרות. הנרות דולקים.‬
‫המשפחה והחברים שלכם שרים, "יום הולדת שמח",‬
‫וכשהשיר נגמר,‬
‫אתם נושפים על הנרות,‬ ‫וכולם אומרים, "לא, רגע!‬
‫"תביעו משאלה."‬
‫אפילו שאתם לא מאמינים בזה,‬ ‫אתם אומרים, "בטח".‬
‫אתם חושבים, "נודניקים. אחשוב על משאלה".‬
‫וכשאתם עושים את זה,‬ ‫אתם חושבים על משאלה מגניבה.‬
‫אתם חושבים, "ליתר ביטחון".‬
‫זאת חשיבה קסומה.‬
‫חשיבה קסומה היא שבאיזה אחר צהריים‬
‫יש לכם איזשהו אתגר או אירוע‬
‫שמדאיג אתכם קצת, שמקשה עליכם,‬
‫ויש לכם איזו שמלה או חולצה‬
‫שאתם מרגישים אליה חיבור רגשי מסיבה כלשהי.‬
‫היא נותנת לכם מזל, אנרגייה טובה,‬
‫ואתם אומרים, "אלבש את השמלה הזאת,‬ ‫כי היא תעזור לי להתמודד עם זה".‬
‫זאת חשיבה קסומה.‬
‫חשיבה קסומה היא כשאתם בבית,‬ ‫שותים את הקפה של הבוקר,‬
‫ואתם מרגישים חרא,‬
‫ועל הספל שלכם יש איזה משפט נדוש כזה‬
‫שגורם לכולם לגלגל עיניים.‬
‫אבל אם המשפט הנדוש הזה עוזר לכם‬ ‫לצאת החוצה בהרגשה טובה יותר,‬
‫זאת חשיבה קסומה.‬
‫וזה אמיתי, כי זה עוזר לכם.‬
‫אם זה עוזר,‬ ‫תשתמשו בכל חשיבה קסומה שבא לכם.‬
‫אני, לדוגמה, תמיד השתמשתי בחשיבה קסומה.‬ ‫אבל בתקופה הקשה הזאת השתמשתי בה עוד יותר.‬
‫השתמשתי בה הרבה יותר.‬
‫לדוגמה, כשאני מתאמן.‬
‫אני אוהב להתאמן, להתעמל.‬ ‫למדתי מדעי הספורט.‬
‫אבל האמת היא שבמהלך התקופה הזאת,‬
‫מכיוון שהכימיה שלך במוח משובשת,‬ ‫כל הגוף שלך מרגיש את זה.‬
‫אתה לא מסוגל לתפקד, אתה מרגיש נורא.‬ ‫העצב פשוט מכבה אותך.‬
‫הייתי יוצא לרוץ בפארק רטירו,‬
‫ויום אחד עקף אותי פנטומימאי.‬ ‫אמרתי, "זה עצוב!‬
‫"זה עצוב."‬
‫אני אוהב לרוץ ליד הנהר של מדריד, בסדר?‬
‫ואני זוכר שיצאתי לרוץ יום אחד,‬
‫רצתי אולי קילומטר,‬ ‫וחשבתי, "בחיי, אני לא יכול לרוץ יותר".‬
‫רציתי לבכות, לא נשאר בי כלום.‬
‫הייתי…‬
‫חשבתי, "דני, בחייך. תשתמש בחשיבה קסומה".‬
‫אמרתי, "קדימה",‬
‫והסתכלתי על המשך המסלול,‬
‫ובמרחק של כ-500 מטר ממני‬
‫הייתה מנהרה, בסדר?‬
‫או גשר, אני לא יודע.‬
‫בכל מקרה,‬ ‫זה היה במרחק של כ-500 מטר, ואמרתי לעצמי,‬
‫"טוב, אם אגיע לשם‬
‫"בשתיים וחצי הדקות הקרובות…"‬
‫המצאתי את זה על המקום. אמרתי,‬
‫"ההורים שלי ישוחררו,‬
‫"אחרי שנחטפו‬
‫"בקולומביה‬
‫"על ידי קרטל סמים."‬
‫זאת לא האמת,‬
‫אבל האמנתי בזה.‬
‫והייתם צריכים לראות אותי‬ ‫רץ ליד הנהר של מדריד באותו יום.‬
‫הייתי כאילו,‬
‫"ההורים שלי!"‬
‫הגעתי לגשר, בום! שתי דקות וחצי.‬
‫אז חשיבה קסומה עובדת או לא?‬
‫עשיתי את זה. טוב, זה לא באמת היה נכון.‬
‫כמובן שהמצאתי את זה.‬
‫ההורים שלי עדיין מוחזקים כבני ערובה.‬
‫אני אבקש מכם טובה קטנה.‬
‫כל מי שיש לו בן או בת זוג, שירים יד.‬
‫אתם לא חייבים להיות איתם כאן,‬ ‫אבל השאלה אם יש לכם.‬
‫אל דאגה, לא ניכנס לעניינים אישיים.‬ ‫אני רק רוצה לקבל תמונה של…‬
‫מי שיש לו בן או בת זוג, שירים יד.‬
‫בסדר. כן, זה בדרך כלל חצי מהאנשים.‬ ‫אולי קצת יותר, אולי קצת פחות.‬
‫יש התנהגות מוזרה.‬
‫בסדר, תודה. לפעמים מישהו מרים יד,‬
‫מסתכל לידו, "מה? אה, אנחנו לא…?"‬
‫סוג של לימבו.‬
‫במקרה כזה, הייתי מוסיף כוכבית,‬ ‫"ראה ערך: רוצה לצאת איתי".‬
‫זה מבהיר את המצב.‬
‫אני אספר לכם אמת לא נעימה.‬
‫וזאת האמת המוחלטת היחידה‬
‫שאחלוק איתכם הערב.‬
‫כל בני זוג משקרים זה לזה.‬
‫כולם.‬
‫מישהו לא מסכים?‬
‫בסדר.‬
‫אבל תראו, אני אניח למחשבה הזאת בינתיים.‬
‫בסדר?‬
‫אני אהיה כמו אחד השפים האלה‬ ‫שרואים בטלוויזיה.‬
‫הם מערבבים רוטב ואומרים,‬ ‫"את הרוטב הזה נשמור בצד לאחר כך…"‬
‫זה שם, בסדר?‬
‫אני לא אשכח. זה שם.‬
‫טוב, יש לי עוד כלי שאני רוצה לחלוק איתכם.‬
‫מדיטציה.‬
‫מדיטציה עזרה לי מאוד.‬
‫יש אנשים ששומעים "מדיטציה" ואומרים,‬ ‫"דני, כל עניין המדיטציה…‬
‫"זה ליוגים, לא? האנשים הרוחניים האלה‬ ‫שעושים תנוחות מוזרות."‬
‫לא.‬
‫כל אחד יכול לעשות מדיטציה. אני עושה, אז…‬
‫יש לי אפילו אפליקציה עם מדיטציות מודרכות.‬
‫וזה הכול, זה לא מסובך.‬ ‫צריך רק לעשות את זה.‬
‫איך אני יכול להסביר‬ ‫מה המשמעות של מדיטציה עבורי רק בכמה מילים?‬
‫עבורי.‬
‫עבורי, העניין במדיטציה הוא להחליט…‬
‫להקדיש חמש, עשר, אולי 15 דקות ביום,‬
‫לא צריך יותר,‬
‫שבהן אתה בוחר להתמקד אך ורק בעצמך‬
‫ולכבות את כל הרעש שבחוץ,‬
‫כדי שתוכל להתמודד עם הרעש שבפנים,‬
‫שלפעמים יכול להיות חזק יותר, נכון?‬
‫ובמהלך הזמן הזה שבו אתה מתמקד בעצמך,‬
‫מהות התרגיל היא בעיקרון‬
‫להיעשות מודע לעצמך, לכאן ולעכשיו, בסדר?‬
‫לנסות לא לתת לנפש שלך לנדוד לשום דבר אחר.‬
‫רק הגוף שלך, החדר, היציבה שלך.‬
‫יש עוגנים שעוזרים עם זה,‬
‫למשל נשימה.‬
‫אם אתם נשארים ממוקדים‬ ‫בנשימה שלכם במהלך המדיטציה,‬
‫מה יכול להיות יותר כאן ועכשיו‬ ‫מאשר הנשימה שלכם, נכון?‬
‫ו… תראו, אני אתן לכם הדגמה קטנה.‬
‫חתיכה קטנה מאיך נראית מדיטציה‬ ‫בחיי היום-יום שלי, בסדר?‬
‫מה שאתם עומדים לשמוע‬ ‫הוא בעיקרון מונולוג פנימי שלי,‬
‫כלומר, המחשבות שלי שמבוטאות בקול רם, בסדר?‬
‫זה מתחיל ב"גונג",‬
‫נגמר ב"גונג" נוסף,‬
‫והתנוחה צריכה להיות נוחה אבל זקופה, בסדר?‬
‫אפשר לשבת על הרצפה עם כרית, או על כיסא…‬
‫זה לא חייב להיות משוגע מדי.‬ ‫זה הולך בערך ככה.‬
‫טוב, בוא נראה איך ילך היום.‬
‫נתחיל עם הנשימה. בסדר.‬
‫קדימה.‬
‫תנשום.‬
‫לשאוף.‬
‫לנשוף.‬
‫לשאוף.‬
‫לשאוף זה כמו…‬
‫כמו כשיש לך רעיון, ואתה מקבל השראה.‬
‫כן, זה טוב. אתה שואף, והוא מעורר בך השראה.‬
‫ולנשוף… שיט, לנשוף זה כמו למות.‬
‫יש לך רעיון, ואז אתה מת.‬
‫טוב, אני מאבד פוקוס. קדימה.‬
‫קדימה. תתרכז, דני. תתמקד בנשימה שלך.‬
‫יש לי רעיון.‬
‫אני אעקוב אחרי זרם האוויר‬ ‫שעובר דרך מערכת הנשימה שלי.‬
‫בוא נראה.‬
‫אוויר נכנס דרך הנחיריים שלי,‬
‫ואז הוא עובר ל…‬
‫איך קוראים לזה?‬
‫זה היה הלרינקס? לא, איך קוראים לזה?‬
‫הפרינקס, נכון?‬
‫קנה הנשימה! כן, זה זה. קנה הנשימה.‬
‫בחיי, לאנשים שעושים פיום קנה‬ ‫יש עכשיו ביצים.‬
‫הם מבצעים פיום קנה עם עט. בחיי, זה מטורף.‬
‫טוב, שוב איבדתי פוקוס. קדימה.‬
‫הנה זה בא.‬
‫בסדר. אני נושם דרך האף.‬
‫אומרים שצריך לנשום דרך האף,‬ ‫כי יש שם שיערות קטנות‬
‫שלוכדות את כל האבק והחיידקים.‬
‫בחיי, אני מצמיח שיערות באף כבר שנים.‬
‫אני כאילו, "מה זה?"‬
‫אני גם מצמיח שיערות באוזניים.‬ ‫בן אדם, לפעמים…‬
‫לפעמים אני מסתכל במראה ואומר,‬ ‫"אלוהים, אני נראה כמו לינקס".‬
‫טוב, קדימה.‬
‫אני אתרכז עכשיו. קדימה.‬
‫בסדר.‬
‫לשאוף.‬
‫בחיי, למה מייבאים‬ ‫את כל האבוקדו מניו זילנד?‬
‫ככה זה.‬
‫המוח שלך כל הזמן נודד.‬
‫אני אפילו לא רואה את זה כקרב,‬ ‫זה יותר כמו ריקוד.‬
‫כשאתה מבין שהמוח שלך התחיל לנדוד,‬
‫אתה פשוט חוזר ומתמקד שוב.‬
‫אין דבר כזה מדיטציה רעה.‬ ‫אתם צריכים לנסות, באמת. זה אדיר.‬
‫כל בני זוג משקרים זה לזה.‬
‫כולם.‬
‫הוא משקר לה.‬
‫היא משקרת לו.‬
‫הוא משקר לו.‬
‫היא משקרת לה.‬
‫הם משקרים להם.‬
‫אח משקר לאח.‬
‫אולה, אולה. איולי.‬
‫כולם. אין יוצאים מן הכלל.‬
‫כי בכל מערכת יחסים,‬
‫בשלב מסוים, אולי במהלך רגע אינטימי,‬
‫כשבן זוג אחד מסתובב לשני ואומר,‬
‫"מותק,‬
‫"על מה את חושבת?"‬
‫ב-99.9 אחוז מהזמן,‬
‫התשובה היא…‬
‫שום דבר.‬ ‫-"שום דבר."‬
‫שום דבר.‬
‫לך תאכל זין.‬
‫אז אתם אומרים לי,‬
‫מישהו שעושה מדיטציה כבר 11 שנה,‬
‫אחת עשרה שנה,‬
‫מאות על גבי מאות שעות מדיטציה,‬
‫ואם מישהו ישאל אותי, "בכמה מהזמן הזה‬
‫"המוח שלך היה באמת ריק?"‬
‫אני אגיד, "אולי שתיים-שלוש שניות בחיי".‬
‫ובכנות, השניות האלה היו כנראה‬ ‫רגע לפני ששחררתי פלוץ קטן.‬
‫כשאתה מפליץ, המוח שלך…‬
‫אז עכשיו אתה אומר לי,‬
‫חלאה קטנה,‬
‫שכשמישהו שואל אותך, המוח שלך ריק?‬
‫כן, בטח. מי אתה עכשיו? סידהארטהה גאוטמה?‬
‫מי אתה, קרישנמורטי?‬
‫מי אתה, מהטמה גנדי?‬
‫מי אתה, בודהה?‬
‫מי אתה, שיווה?‬
‫אתה שקרן גדול כמו כבאית.‬
‫תגיד את זה! תגיד מה אתה חושב.‬
‫זה לא אומר שאנחנו לא אומרים את זה‬ ‫כי תמיד יש לנו מחשבות רעות.‬
‫כאילו, "מה אתה חושב, מותק?"‬
‫"חשבתי על לעשות אורגיה עם 50 אנשים,‬
‫"בזמן שאימא שלך צופה ונוגעת…" לא!‬
‫זה לא מה שאני אומר,‬ ‫אבל אולי, "מה אתה חושב?"‬
‫ואתה אומר, "כאילו שאגיד לך!"‬
‫אתה בלה-לה לנד. "כאילו שאגיד לך!‬
‫"דמיינתי שאני בגובה ארבעה מטרים,‬ ‫ושאני בחוף הים.‬
‫"הרגליים שלי היו אקלרים,‬ ‫והייתה לי סוכרייה ענקית על מקל עם קוצים,‬
‫"ונלחמתי בעוגת ספוג ענקית מרושעת‬
‫"שרצתה להשמיד את הפלנטה."‬
‫"מה דעתך?"‬
‫תגידו את זה. נראה אתכם.‬
‫ותנו לי להגיד לכם,‬
‫אם תגידו את זה לבת הזוג שלכם,‬
‫והיא תחליט להישאר איתכם,‬
‫אז זה לנצח.‬
‫תהיו ביחד לנצח.‬
‫אבל תנו לי גם להגיד לכם,‬
‫זאת אפשרות לגיטימית לחלוטין,‬
‫אם בן או בת הזוג‬ ‫שואלים אתכם מה אתם חושבים,‬
‫להגיד, "תראי, מותק,‬ ‫כרגע אני לא חושב שזה מתאים‬
‫"לספר לך על מה אני חושב,‬ ‫כי המחשבות שלי פרטיות."‬
‫אני חושב שהסיפור על עוגת הספוג פחות מסוכן.‬
‫אני מעודד אתכם לשאול זה את זה‬ ‫באופן אקראי ואז להגיד את האמת.‬
‫לא תאמינו מה מצפה לכם.‬
‫אני חושב שאנחנו חיים בתקופה,‬ ‫ברגע חברתי טוב,‬
‫שבו יש יותר התמקדות, יותר אמפתיה,‬
‫יותר אדיבות, יותר ערך,‬ ‫איך שתרצו לקרוא לזה,‬
‫במה שנוגע לבריאות נפשית או להיעדרה, בסדר?‬
‫בימינו, אנחנו כבר יודעים‬ ‫על מחלות והפרעות מסוימות.‬
‫עצם זה שאנחנו נותנים להן שם‬ ‫הופך אותן לאמיתיות,‬
‫וזה עושה הבדל גדול‬ ‫באופן שבו אנחנו מטפלים בהן.‬
‫אני לא יודע אם יש כאן‬ ‫אנשים בגילי או מבוגרים ממני שמרגישים ככה,‬
‫אבל לפני 15-20 שנה,‬
‫כל מה שקשור לבריאות נפשית נזרק לאותה שקית,‬
‫שקית עם הסטיגמה "משוגעים".‬
‫הכול לאותה שקית, אתם יודעים?‬
‫וזה היה משהו שצריך לשמור על מרחק ממנו.‬
‫"הבחור הזה בוכה כל הזמן, הוא בטח משוגע.‬ ‫ההוא שיכור כל היום.‬
‫"הבחור הזה צועק כל היום, הוא בטח משוגע…"‬
‫ובימינו מתייחסים לדברים כאלה‬ ‫בהרבה יותר אמפתיה.‬
‫ואני חושב שזה דבר משמח.‬
‫תנו לי להגיד לכם…‬
‫תנו לי להגיד לכם.‬
‫בין מישהו שחסרים לו כמה ברגים בראש…‬
‫לבין מישהו שחטף מכה בראש כתינוק…‬
‫איפשהו בטווח הזה…‬
‫כולנו איפשהו פה.‬
‫יציבות נפשית של 100 אחוז‬
‫אין לאף אחד מאיתנו.‬
‫כי אם אין לכם איזה טיק,‬
‫יש לכם או-סי-די.‬
‫או טיקטוק. לא יודע מה יותר גרוע.‬
‫זאת אומרת…‬
‫אבל מבין כל ההפרעות או המחלות,‬
‫רציתי להדגיש שתיים‬ ‫שלדעתי הן המלכות של הבריאות הנפשית.‬
‫לא כי הן הכי מגניבות,‬
‫אלא כי נראה‬ ‫שהן אלה ששזורות הכי עמוק בחברה.‬
‫אם לא חווינו אותן בעצמנו,‬ ‫נחווה בעתיד, או שמישהו קרוב אלינו יחווה.‬
‫אני מדבר על חרדה.‬
‫אחת גדולה, נכון?‬
‫ועל דיכאון.‬
‫בסדר.‬
‫עבור אלה מאיתנו שסובלים מחרדה, זה מבאס.‬
‫בואו לא נעשה לזה רומנטיזציה‬ ‫ולא נמתיק את זה.‬
‫חרדה היא מבאסת.‬
‫אני מתמודד איתה כבר הרבה שנים.‬
‫לאחרונה התייצבתי על ארבע או חמש מתוך עשר,‬
‫ואז היא מזנקת. צריך לדעת איך להתמודד איתה.‬
‫במשך הרבה שנים ניסיתי לחסל אותה.‬ ‫לחסל את החרדה ולסלק אותה מחיי.‬
‫ועכשיו אני בדרך לקבל אותה.‬
‫לקבל את העובדה שיש לי חרדה,‬
‫וכשהיא מגיעה,‬ ‫אני מנסה לנהל אותה כמיטב יכולתי,‬
‫להבין שזה ענן אפל שמגיע ללא התראה,‬
‫אבל גם עוזב ללא התראה, בסדר?‬
‫בואו נגיד שיש לך התקף חרדה אחר הצהריים,‬
‫אבל בבוקר איימו עליך בסכין.‬
‫שני הדברים גרועים,‬ ‫אבל בחיי, זה הגיוני לגמרי.‬
‫אם קורה א', קורה ב'.‬
‫ההבנה של הגורם נותנת לך הקלה.‬ ‫"שדדו אותי הבוקר. זה נורמלי."‬
‫החלק הכי גרוע לגבי חרדה‬ ‫הוא כשהיא מגיעה משום מקום.‬
‫אתה יכול סתם לנוח בבית,‬
‫הכול נראה בסדר,‬
‫ופתאום מגיעים ענני הסערה.‬
‫פתאום אתה מרגיש שהלב שלך מתחיל לדהור,‬
‫הפה שלך מתייבש,‬ ‫אתה לא יכול לנשום, הגוף שלך מרגיש לא בנוח.‬
‫אתה חושב, "אני רוצה לקפוץ מהחלון".‬ ‫זה ממש מבאס.‬
‫אני רוצה לחזק כל אדם שנאלץ להתמודד עם זה.‬
‫דעתי האישית היא שאלה מאיתנו שסובלים מחרדה‬
‫הם פשוט אנשים שלא מתואמים‬
‫עם הקצב של החיים. זאת אומרת, זה כמו…‬
‫אנחנו נוטים תמיד לחשוב על הלפני…‬ ‫יש לנו אלף "לפני".‬
‫אנחנו דואגים לגבי דברים‬ ‫לפני שהם קורים, נכון?‬
‫יש איזה ציטוט של דקארט,‬
‫הפילוסוף, לא החנות לחומרי בניין.‬
‫הוא אמר, "החיים שלי‬ ‫היו מלאים באסונות נוראיים,‬
‫"שרובם מעולם לא קרו."‬
‫יש לנו את היכולת‬ ‫לחשוב על כל תרחיש גרוע ביותר,‬
‫לחיות את כולם בראש שלנו,‬
‫ולא משנה אם בסוף הם מתגשמים או לא.‬ ‫אבל הגוף שלנו כבר רץ את המרתון.‬
‫ודיכאון,‬
‫לדעתי,‬
‫הוא טראומה שלא החלימה.‬
‫זה עצב שהשתרש‬
‫אחרי אירוע טראומתי כלשהו,‬
‫מה שזה לא יהיה,‬ ‫פרידה, אובדן, לא משנה מה, בסדר?‬
‫משהו קורה,‬
‫הזמן עובר, הטראומה לא מחלימה לחלוטין,‬
‫העצב מוצא לעצמו מקום.‬
‫יכולות לעבור שנתיים,‬ ‫אתה ממשיך לחיות את חייך,‬
‫אבל הרגשות שלך, המחשבות שלך,‬
‫הכול עדיין קשור למה שקרה לפני שנתיים.‬
‫אז אתה לא מפסיק לחיות את העבר.‬
‫חרדה היא האובססיה לעתיד,‬
‫ודיכאון הוא האובססיה לעבר.‬
‫זה כמו לחיות את החיים‬ ‫כשצופים בהם דרך מראה אחורית‬
‫או דרך טלסקופ.‬
‫חברה שלי אמרה לי פעם,‬
‫"תראה, דני, אם יש לך‬ ‫רגל אחת בעבר ורגל אחת בעתיד,‬
‫"אתה תחרבן על ההווה."‬
‫איזו משוררת.‬
‫זה מדהים כשמגלים שבאנגלית,‬ ‫"הווה" פירושו "מתנה".‬
‫יש עוד רעיון ש…‬
‫שהוא קצת באזור אפור,‬
‫אבל הוא מאוד חם עכשיו, וזו נוסטלגיה.‬
‫נוסטלגיה היא דבר טוב או לא?‬
‫אני חושב שיש שני סוגי נוסטלגיה.‬ ‫הסוג הטוב והסוג הלא כל כך טוב.‬
‫מהו הסוג הטוב?‬
‫נוסטלגיה טובה היא כזאת‬ ‫שמחזירה אותך לזיכרונות ישנים,‬
‫לדברים שחיית לפני הרבה זמן.‬
‫אתה נהנה ממנה,‬ ‫אבל היא לא בהכרח משאירה אותך עצוב.‬
‫אתן לכם דוגמה כיפית, בסדר?‬
‫נולדתי בשנת 1980, בסדר?‬
‫אלה מכם שמבוגרים בעשר שנים,‬ ‫שצעירים יותר ב-15 שנה, פחות או יותר,‬
‫אולי תבינו את זה.‬
‫אם אני אומר,‬
‫"אנחנו הקטנים…‬
‫"שאיש לא יודע היכן הם"‬
‫ואפשר להמשיך עם וילי פוג, קפטן טסובאסה,‬
‫"מבוכים ודרקונים", חואנה האזוקי,‬ ‫"קנדי קנדי", "סיילור מון"…‬
‫הייתי יכול לצאת עם שתי השורות פה,‬ ‫זרים גמורים עבורי, לשתות איתם בירות,‬
‫לשיר ביחד כל הלילה,‬
‫והיינו חוזרים הביתה, שיכורים לגמרי,‬
‫היינו אומרים,‬ ‫"ממש נהניתי להיזכר בדברים מהעבר,‬
‫"אבל בלי שום הרגשה של עצב."‬
‫נוסטלגיה רעה משאירה אותך‬ ‫עם הרגשה כזאת של עצב.‬
‫למעשה, אנשי המקצוע קוראים לה "מלנכוליה".‬
‫זה כמו שלב אחר לגמרי.‬
‫יש אנשים שנתקעים בעידן מסוים.‬
‫אני קורא להם "קארינרס".‬
‫אנשים חושבים שהחיים היו טובים יותר בעבר.‬
‫והאנשים האלה יכולים‬ ‫להיתקע בעידן מסוים מכל סיבה שלא תהיה.‬
‫זה יכול להיות בגלל חברים שהיו להם,‬
‫בגלל המקום בו הם גרו,‬ ‫בן זוג שהיה להם, או כי הם היו צעירים,‬
‫כי לא היו להם בעיות או אחריות,‬
‫כי אף אחד לא מת… זאת אומרת, ברור.‬
‫כל פעם שאני מדבר על זה,‬ ‫אני חושב על חבר טוב שלי‬
‫מהדור שלי, שגדלתי איתו.‬
‫אני חושב שהוא נתקע בעידן ההוא.‬
‫אתה מדבר איתו בשנת 2000,‬
‫ואתה שומע את כל הסיפורים שלו,‬ ‫הרקע שלו, הבדיחות שלו, אזכורים,‬
‫הכול היה מהתקופה ההיא.‬
‫אתה אומר, "בחיי, אתה בפיגור של עשר שנים".‬
‫אתה רואה אותו ב-2010, אותו דבר.‬ ‫אתה אומר, "אתה בפיגור של 20 שנה".‬
‫ואתה רואה אותו ב-2025,‬ ‫והוא עדיין מדבר על דברים שקרו לפני 35 שנה.‬
‫זה כאילו שהזמן תופס אותך וגורר אותך קדימה,‬
‫ואתה רוצה להישאר, אבל אתה חייב להתקדם,‬ ‫כאילו שאתה מתחיל להיעלם.‬
‫כמו התמונות ב"בחזרה לעתיד".‬
‫תראו, למלנכוליים שביניכם,‬
‫או למי שנעשה נוסטלגי,‬ ‫וגם אני כזה, הנה עוד טיפ.‬
‫אני חושב שזה נחמד שבהווה,‬
‫כשאתה חי רגע מגניב, כשאתה חי רגע של הנאה,‬
‫של קצת אושר, כשאתה אומר, "אחי, זה מגניב",‬
‫לנסות באמת לתת לו להיכנס.‬
‫תנו לרגע להיכנס ותגידו,‬ ‫"אני חי עכשיו רגע ממש מדהים".‬
‫ולא רק זה, "אני אנסה‬ ‫לזכור את הרגע הזה עד סוף חיי".‬
‫ואם אתם עם מישהו, תגידו את זה בקול רם.‬
‫להגיד את זה בקול רם‬ ‫עוזר לנעול את הרגע בזיכרון,‬
‫אפילו אם זה רק כדי לתדלק נוסטלגיה עתידית.‬
‫דמיינו את זה.‬ ‫באתם הערב לראות את ההופעה הזאת.‬
‫באתם עם בן או בת זוג, עם חבר,‬
‫עם אבא שלכם, קולגה, מי שלא יהיה.‬
‫ומסיבה כלשהי, נהניתם בטירוף.‬
‫תנו לזה להיכנס.‬ ‫אם אתם באמת חושבים שזה היה רגע מהנה,‬
‫אפילו אם רק לזמן הקצר שחלקנו יחד,‬ ‫תנו לזה להיכנס.‬
‫נסו להפנים את זה.‬
‫וכשתצאו, תגידו את זה בקול רם.‬ ‫"בן אדם, זה היה אדיר." זה ממש מגניב.‬
‫כי אולי בעוד 20 שנה‬
‫תשבו בפלאסה דה קטלוניה עם אותו חבר,‬
‫תשתו בירה, ותגידו,‬
‫"בחיי, אתה זוכר‬ ‫את ההופעה ההיא של רובירה, 'שווה את זה'?‬
‫"אתה זוכר?"‬
‫והוא יגיד, "בחיי, זה היה לפני איזה 20 שנה.‬ ‫בחיי, לפני 20 שנה!"‬
‫"זה היה מעולה, צחקנו המון."‬
‫"צחקנו. הבחור ההוא עשה עבודה מעולה."‬
‫"הוא היה הכי טוב בעולם!" "טוב, אל תיסחף."‬
‫"כן, זה היה כיף. ממש חבל שהוא מת."‬
‫"ברור, זה עצוב."‬
‫תשאירו את זה פה.‬
‫תודה רבה.‬
‫טוב, אנחנו מתקרבים לסוף ההופעה.‬
‫ומכיוון שאנחנו מדברים על נוסטלגיה,‬ ‫זה הזכיר לי שיר יפה של סבינה. הוא שר,‬
‫"הנוסטלגיה האכזרית ביותר‬ ‫היא למשהו שמעולם לא קרה."‬
‫אני אגיד לכם משהו.‬ ‫כילד, אף פעם לא סיפרו לי סיפורים.‬
‫הרגשתי הרבה נוסטלגיה למשהו שאף פעם לא קרה.‬
‫זה כנראה כי כמבוגר,‬ ‫כשמדובר בתקשורת אוראלית,‬
‫כמו גם במין…‬
‫אז כמתנה קטנה אחרונה‬ ‫ונגיעה של נוסטלגיה מתוקה,‬
‫כי בטח מזמן לא שמעתם סיפור,‬
‫אני אספר לכם סיפור קצר‬
‫שלדעתי ממש מתקשר‬ ‫לכל מה שדיברנו עליו הערב, בסדר?‬
‫טוב, מה שאני דיברתי עליו.‬
‫הסיפור הזה מתרחש בכפר קטן,‬ ‫בעיירה מאוד פשוטה,‬
‫עיירה מאוד קטנה ולא מסבירת פנים.‬
‫והדמות הראשית בסיפור שלנו הוא איש זקן,‬
‫אבל זה לא אומר שהוא איבד את המרץ שלו,‬
‫את הכוח שלו או את הזריזות שלו, בסדר?‬
‫לאדם הזה היה הרגל, מאז שהוא זוכר את עצמו,‬
‫להתעורר בכל בוקר‬
‫לפני שהתרנגול קורא‬ ‫ולפני שהשמש עולה מעל ההרים.‬
‫הוא היה מתעורר,‬
‫יוצא מהמיטה,‬
‫נועל סנדלים,‬
‫לוקח שני קנקנים ענקיים מחמר,‬
‫ומתחיל לצעוד חמישה קילומטרים,‬ ‫עד למעיין עם מים צלולים.‬
‫שם הוא היה ממלא את שני הקנקנים עד הסוף,‬
‫ואז חוזר באותה דרך את חמשת הקילומטרים.‬
‫כשהוא היה מגיע חזרה לכפר,‬
‫הוא היה משתמש במים האלה לכל צרכיו.‬
‫הוא שתה אותם, בישל איתם,‬ ‫השקה איתם את האדמה,‬
‫התרחץ בהם ונתן אותם לבעלי החיים שלו, בסדר?‬
‫במשך משהו כמו שמונה או עשר שנים,‬ ‫אחד הקנקנים שלו התחיל להישבר,‬
‫התחיל להיסדק.‬
‫הוא כבר היה שחוק,‬ ‫הוא היה מלא בשברים קטנים.‬
‫זה הגיע לשלב שבו התחילו לנזול ממנו מים.‬
‫ברוב הימים, עד שהוא היה מגיע לכפר,‬
‫יותר מחצי מהמים כבר נזלו בדרך.‬
‫ומכיוון שבסיפורים‬ ‫חפצים דוממים יכולים להתעורר לחיים,‬
‫לילה אחד,‬
‫לפני שהגיבור שלנו הלך לישון,‬
‫הקנקן השבור, וסליחה על משחק המילים,‬ ‫שבר את הכלים והתחיל לדבר.‬
‫הוא התחיל להתאבל בפני בעליו,‬
‫"אוי, אדון שלי,‬
‫"אני מרגיש נורא.‬
‫"אני יודע שאני שבור‬ ‫ושאני כבר לא משרת אותך כמו פעם.‬
‫"אני מלא בבושה ובצער,‬
‫"ובאמת שלא יפריע לי‬ ‫אם תחליף אותי בקנקן חדש,‬
‫"כי אני כבר לגמרי חסר תועלת!"‬
‫האיש ממש לא התערער, ובטון עדין אמר,‬
‫"לעולם לא אחליף אותך בקנקן חדש.‬
‫"אבל לא אספר לך למה היום.‬
‫"אני אספר לך מחר, איפשהו לאורך הדרך."‬
‫וכך האיש הלך לישון,‬ ‫כמו שהלך לישון בכל לילה.‬
‫שני הקנקנים נשארו שם, כאילו, "טוב, בסדר".‬
‫ולמחרת,‬
‫כמו תמיד, לפני שהתרנגול קרא‬ ‫ולפני שהשמש עלתה מעל ההרים,‬
‫האיש התעורר, נעל את הסנדלים שלו,‬
‫ולקח את שני הקנקנים הענקיים שלו.‬
‫הוא תמיד הרים כל קנקן באותה יד.‬
‫את הקנקן השבור הוא תמיד הרים ביד ימין.‬
‫תמיד.‬
‫גם בדרך למעיין וגם בדרך חזרה.‬
‫כשהם התחילו‬ ‫את חמשת הקילומטרים בדרך למעיין,‬
‫אף אחד לא אמר מילה.‬
‫אפשר היה לשמוע רק את קולות הציפורים‬
‫ואת הרשרוש הרך של העלים ברוח.‬
‫כשהוא הגיע למעיין עם המים הצלולים,‬
‫הוא התיישב והתחיל למלא את הקנקנים.‬
‫ואף אחד לא אמר מילה.‬
‫אפשר היה לשמוע‬ ‫רק את הצליל של המים שמהדהד במערה.‬
‫גם בדרך חזרה אף אחד לא דיבר,‬
‫עד הרבה מעבר לנקודת אמצע הדרך.‬
‫עד אז הקנקן כבר איבד הרבה מים.‬
‫ובאותו רגע, הגיבור שלנו נעצר.‬
‫הוא נעצר והסתובב,‬
‫פנה אל הקנקן השבור ואמר,‬
‫"עכשיו אתה מבין למה לא החלפתי אותך?‬
‫"תראה.‬
‫"תראה את החלק הזה בשביל.‬
‫"הוא מלא בפרחים,‬
‫"בזכותך."‬
‫שווה לחיות את החיים.‬
‫זה פשוט, זה ברור,‬
‫אבל אני חושב שדברים ברורים‬ ‫יכולים להיות כל כך ברורים,‬
‫שלפעמים אפשר להתעלם מהם.‬
‫אבל הצער, בפני עצמו, גם הוא שווה משהו.‬
‫לאורך הערב,‬
‫בין צחוקים וכמה וידויים,‬
‫סיפרתי לכם על חלק מהאבל שחוויתי,‬
‫על כמה מהאובדנים שלי בשנים האחרונות.‬
‫אבל בכוונה שמרתי אחד לסוף,‬
‫כדי שאוכל לשתף אתכם‬ ‫באובדן הגדול ביותר בחיי,‬
‫האבל הכי קשה שעברתי.‬
‫וזה האבל על איבוד עצמי.‬
‫אתם אולי חושבים, "מה זה אומר?‬
‫"מה זה אומר, דני? איך אתה מאבד את עצמך?"‬
‫זה קל מאוד.‬
‫מדהים כמה שזה קל.‬
‫כי אני גם חושב שזה מתחיל‬ ‫עוד לפני שאנחנו מבינים.‬
‫כשאנחנו ילדים קטנים,‬
‫כל מה שאנחנו משתוקקים לו‬ ‫זאת האהבה של אימא, נכון?‬
‫אנחנו רוצים שהיא תאהב אותנו ותחבק אותנו.‬ ‫ויש איזה פחד מושרש עמוק שנינטש.‬
‫אף אחד לא יודע למה.‬
‫אז אתה כל הזמן עושה כל מה שאתה יכול‬ ‫כדי לוודא שאימא שלך תאהב אותך,‬
‫והרבה מהדברים האלה‬ ‫כנראה ממש לא שיקפו את מי שאתה באמת,‬
‫אבל ידעת מה לעשות ומה לא לעשות‬
‫כדי לקבל חיבה ולהימנע מעונש.‬
‫אבל הרבה מזה לא שיקף‬ ‫את הטבע האמיתי שלך, נכון?‬
‫ומה זה אם לא, מגיל צעיר מאוד,‬
‫לעטות סוג של…‬
‫מסכה?‬
‫זה קרה גם עם אבא.‬
‫כמה פעמים בילדותנו‬ ‫רצינו שאבא שלנו יהיה גאה בנו?‬
‫כמה פעמים רדפנו אחרי הטפיחה הזאת על השכם?‬
‫כמה פעמים הרגשנו‬ ‫שאחד האחים שלנו הוא המועדף,‬
‫והיינו עושים מה שהם עשו‬
‫כדי לגרום לאבא להתגאות בנו‬ ‫כמו שהוא התגאה בהם?‬
‫והרבה מהדברים האלה, כשעשית אותם,‬
‫לא שיקפו את מי שאתה באמת.‬ ‫הם לא היו חלק מהמהות האמיתית שלך.‬
‫אבל עשית אותם כי השתוקקת‬ ‫לחיבה ולאישור מצד אבא שלך.‬
‫ומה זה, אם לא…‬
‫לעטות עוד מסכה?‬
‫או מערכת יחסים זוגית, לדוגמה.‬
‫יחסים רומנטיים.‬
‫כמה פעמים שמענו, או אפילו אמרנו,‬
‫"וואו, היא מוציאה ממני‬ ‫את הגרסה הכי טובה של עצמי"?‬
‫וזה יכול להיות נכון לפעמים.‬
‫אבל לעיתים קרובות, מה שזה באמת אומר זה,‬
‫"וואו, היא מוציאה ממני את הגרסה של עצמי‬
‫"שאני חושב שבת הזוג שלי הכי תאהב."‬
‫כי הרבה פעמים אנחנו מכירים זה את זה,‬ ‫ואנחנו יודעים על המטען שלנו,‬
‫על השטויות שלנו, על השלדים בארון שלנו.‬
‫ואם אנחנו מראים‬ ‫לבן או בת הזוג את האני האמיתי שלנו,‬
‫אנחנו נבהלים ופוחדים, וחושבים שהם יברחו.‬
‫אז אני אהיה מה שבת הזוג שלי רוצה שאהיה,‬ ‫כדי שהיא תאהב אותי ולא תנטוש אותי.‬
‫ומה זה, אם לא…‬
‫לעטות עוד מסכה?‬
‫רשתות חברתיות.‬
‫זה מרגיש כאילו גדלנו איתן, נכון?‬
‫ואנחנו באמת חושבים‬
‫שהפרופיל שלנו מייצג 100 אחוז ממי שאנחנו?‬
‫כי אנחנו כל הזמן עושים דברים‬ ‫כדי לרצות אנשים שאנחנו אפילו לא מכירים.‬
‫בשביל מה? בשביל עוקבים?‬
‫בשביל לייקים?‬
‫אנחנו באמת האדם‬ ‫שהרשתות החברתיות שלנו מתארות?‬
‫אם זה היה נכון,‬
‫הייתי אומר, "בחיי, לא ייאמן‬ ‫שיש כל כך הרבה חארות כמו בטוויטר.‬
‫"גם לא ייאמן שיש אנשים‬ ‫עם חיים כל כך מושלמים כמו באינסטגרם."‬
‫אבל אנחנו עושים את זה. אנחנו באמת האדם‬ ‫שאנחנו מראים לעולם ברשתות החברתיות,‬
‫או שגם זאת רק…‬
‫עוד מסכה?‬
‫ובמקרה המסוים שלי, אני אדם מאוד מוכר.‬
‫אני פופולרי מאוד כבר כמעט 20 שנה.‬
‫ובמשך ה-20 שנה האלה,‬ ‫תמיד רציתי למצוא חן בעיני אנשים.‬
‫רציתי שיאהבו אותי.‬
‫ואחד הפחדים הכי גדולים שלי‬
‫היה שאנשים יחשבו שאני אפס,‬
‫או שלא יחבבו אותי, או שיחשבו שאני מניאק.‬
‫או… לא יודע, שאנשים יחשבו‬ ‫שהתהילה עלתה לי לראש.‬
‫וכדי לוודא שזה אף פעם לא יקרה,‬ ‫שמתי את עצמי במקום האחרון.‬
‫כל הזמן דרכתי על עצמי,‬
‫רק כדי לגרום לאנשים לאהוב אותי.‬
‫אפילו הצטלמתי בבית לוויות.‬
‫אני לא יודע מה המפתח להצלחה,‬ ‫אבל גיליתי שהמפתח לכישלון‬
‫הוא לנסות לרצות את כל העולם.‬
‫וכשאתה עוטה כל כך הרבה מסכות,‬
‫מגיעה נקודה שבה החיים, לטוב או לרע,‬
‫נותנים לך סטירה כל כך חזקה בסיבוב,‬
‫שלא רק שכל המסכות שלך נושרות,‬ ‫אלא גם המספרים בתעודת הזהות שלך.‬
‫והיסודות שלך, האיים שלך,‬ ‫יכולים אפילו להתמוטט.‬
‫אתם זוכרים את "הקול בראש" הראשון?‬ ‫זה עם הילדה הקטנה.‬
‫כשהכול נראה אבוד,‬
‫והאיים האלה,‬ ‫שנראים בלתי ניתנים להריסה, מתמוטטים?‬
‫אי המשפחה, אי החברות, אי הקסם,‬
‫אי השטויות, אי הכנות…‬
‫היה רגע שהחיים נתנו לי סטירה כל כך חזקה,‬
‫שכל המסכות שלי נשרו וכל האיים שלי התמוטטו.‬
‫והסתכלתי במראה, ולא זיהיתי את עצמי.‬
‫ותאמינו לי, זאת הרגשה איומה.‬
‫אני כמעט יכול להגיד‬
‫שהייתה תקופה שבה הרגשתי‬ ‫שאין קרקע מתחת לרגליים שלי.‬
‫זאת הרגשה של נטישה,‬
‫זאת הרגשה של דיסאוריינטציה,‬
‫של פחד…‬
‫כל כך הרבה פחד.‬
‫פחד כי אתה לא חושב שתוכל להמשיך,‬
‫כי אתה חושש להמשיך, כי אתה לא רוצה להמשיך.‬
‫למדתי שמיסטיקנים קוראים לזה,‬ ‫"הלילה האפל של הנשמה".‬
‫בכיתי, אתם יודעים.‬
‫במילותיה של להקת "מנה",‬ ‫"בכיתי נהר ובכיתי אוקיינוס".‬
‫אבל במילותיה של להקת "וטוסטה מורלה",‬ ‫"נהיה חופשיים רק כשלא יישאר מה להפסיד".‬
‫לפני שנים קראתי פואמה‬ ‫של המשורר האהוב עליי, מריו בנדטי,‬
‫שאמר שחיוך הוא הרבה יותר יפה‬
‫כשהוא בא אחרי דמעות.‬
‫זה כמו כשהשמש יוצאת‬
‫אחרי ימים רבים של גשם,‬
‫ורוב הסיכויים שיש קשת בענן בדרך.‬
‫אחרי כל התהליך הזה,‬
‫אני לא יכול להגיד לכם‬ ‫אם אני אדם טוב יותר או רע יותר.‬
‫מה שאני יכול להגיד‬ ‫זה שאני הרבה יותר אותנטי,‬
‫ואני חושב שזה כל העניין.‬
‫אף פעם לא הייתי יותר אני ממה שאני עכשיו.‬
‫האמת שזה מזכיר לי את האיש ההוא‬ ‫שהתגנב למעלית, זוכרים אותו?‬
‫הוא שאל, "זה אתה?"‬
‫וצחקתי על זה.‬
‫אולי הוא ראה בי משהו,‬ ‫והוא ניסה להזהיר אותי.‬
‫אם הוא היה פה מולי היום, הייתי אומר לו,‬ ‫"אני יותר אני משהייתי אי פעם".‬
‫ולכולכם,‬
‫אני רוצה להגיד לכם‬ ‫שאם תעברו מתישהו תקופה של עצב,‬
‫או שאתם עוברים תקופה כזו עכשיו,‬
‫תזכרו שלושה דברים.‬
‫דבר ראשון, תחזיקו מעמד.‬
‫תחזיקו מעמד. זה יעבור.‬
‫דבר שני, אם אתם כבר עוברים‬ ‫תקופה כזאת של אפלה ושל כאב,‬
‫נסו ללמוד מזה.‬
‫אל תיתנו לזה להיות לחינם.‬
‫ודבר שלישי, תעשו את מה שהכי טוב בשבילכם.‬
‫תעשו את מה שמרגיש הכי טוב בשבילכם.‬
‫ואם יש לכם בוקר מחורבן,‬ ‫והמשפט הנדוש ההוא על ספל הקפה שלכם‬
‫נותן לכם עוד דחיפה לצאת החוצה עם אנרגייה,‬
‫תעשו את זה, ותשכחו ממה שאנשים חושבים.‬
‫אבל אני אגיד לכם עוד משהו.‬ ‫כשהעצב תופס אתכם ככה,‬
‫הוא אף פעם לא מרפה לגמרי.‬
‫הוא כמו מסטיק שנדבק לסולייה של הנעל.‬
‫ואצלי, כשהעצב הזה מופיע,‬ ‫הוא תמיד מביא איתו הרבה בדידות.‬
‫הרבה.‬
‫כי אני מרגיש שבחוץ יש המון רעש,‬
‫המון עוינות.‬
‫וכשהעצב הזה והבדידות הזאת מתגנבים פנימה,‬
‫ואני לבד בבית,‬
‫אתם יודעים מה אני עושה?‬
‫אני פונה לחשיבה קסומה.‬
‫ואולי אני יושב על הספה שלי,‬ ‫ואני מסתכל ימינה…‬
‫ואני רואה את השמיכה,‬
‫ואתם יודעים מה אני עושה?‬
‫אני מחבק אותה.‬
‫ואני מריח אותה.‬
‫ומחשבה קסומה קטנה מתגנבת פנימה‬ ‫ודוחפת אותי להסתכל על דלת הכניסה שלי‬
‫ולחשוב שכל מה שהוא כבר לא חלק מחיי,‬
‫כל מה שהחיים לקחו ממני,‬ ‫כל מה שאהבתי ונעלם,‬
‫יום אחד, איכשהו, החיים יחזירו לי אותם.‬
‫וממש לא אכפת לי מה אתם חושבים,‬
‫כי בשבילי זה עובד.‬
‫תודה רבה, ו…‬
‫ואם נשאר עוד משהו להגיד,‬ ‫אני אגיד שזה תמיד,‬
‫אבל תמיד, תמיד, תמיד,‬
‫שווה את זה.‬
‫תרגום כתוביות: גלעד קשר‬