Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dani, vége az alkalomnak. Hogy vagy?
Jól vagyok. Jobban.
Ezt már szeretem. Csak így tovább!
- Jövő héten találkozunk. Kösz. - Jövő héten.
Dani, ne felejtsd el a pénzt!
A pénz, Dani!
ECHO PSZICHOLÓGIAI KÖZPONT
DANI ROVIRA: MEGÉRI
Szar időszakot élek.
Köszönöm szépen, hogy eljöttetek,
és szerencsétek van, mert ma itt
a szomorúságról fogunk beszélni.
Ma este teszek majd jó pár vallomást.
Az első vallomás,
hogy az utóbbi években
komolyan flörtölgetek a szomorúsággal.
És ennyi év után tanultam valamit? Igen. Sok dolgot megtanultam.
Például hogy nem szeretjük a szomorúságot. Nem szeretjük érezni, sem másokon látni.
Nem tudjuk, hogyan kezeljük. Sem a sajátunkat, sem másét.
A sok év alatt
csak egy ember, tényleg csak egy
tudott olyat mondani, amibe belekapaszkodhattam.
Egy délután egy barátommal kávéztam.
Szomorú voltam,
megnyíltam neki, már nem bírtam tovább.
Aztán azt mondta…
Azért osztom meg, hogy felhasználhassátok az életetekben.
Hirtelen így szólt: „Dani, öregem!
Ne légy szomorú!”
Azóta nem hívtam.
Nem szeretjük a szomorúságot, sem más kellemetlen érzéseket, nyilván.
De a szomorúság kicsit rosszabb, mert leleplez minket.
Mert ha nagyon szomorúak vagyunk,
sírunk, és ez leleplez minket.
És igaz, hogy a mai napig,
nyilvánosan sírni még mindig egyfajta tabu, nem?
Sebezhetőséget mutat.
Sőt, észre sem vesszük,
de még a kisgyerekeknél is megpróbáljuk visszafojtani.
„Ne sírj, így olyan csúnya vagy!”
Ha legközelebb ilyet hallok, mellbe rúgom az illetőt.
A felnőttet.
Ami a sírást illeti,
nézzétek csak meg, hogy még ma is az egyik nemhez kötik!
Van egy híres idézet, ami több mint 500 éves.
Biztos sokatoknak ismerős.
A Katolikus királyok idején, amikor visszahódították Spanyolországot,
már csak egy utolsó erőd volt vissza, a Granadai Királyság.
Emlékeztek?
Ott volt Boabdil a kíséretével. Régóta ostrom alatt álltak.
Spoilerveszély. Ez történelem. Tudjuk, mi a vége.
De eljött egy pillanat, mikor Boabdilnak át kellett adnia a város kulcsát.
Ez a legnehezebb pillanatok egyike lehetett a történelem nagyjai számára.
És ekkor Boabdil anyja,
nem a húga unokatestvérének egy sógora,
nem, Boabdil anyja azt mondta a fiának:
„Sírj, mint egy nő azért, amit férfiként nem tudtál megvédeni.”
Micsoda?
A fenébe, sírni mertél, Boabdila?
A múlt hibáiból erednek a bajok.
Azt hiszem, nyugodtan mondhatom, hogy mindannyian voltunk már szomorúak,
hol szomorúbbak, hol kevésbé, többször vagy kevesebbszer.
Egy ideje már gondolkozom azon, hogy volt-e olyan pillanat,
amikor a szomorúság belém férkőzött úgy, hogy nem hagyhattam figyelmen kívül.
És igen, azt hiszem, volt egy pillanat
úgy 11 évvel ezelőtt,
amikor megjelent a Spanyol affér című film.
Ugye ismerős? Az, ugye?
Azelőtt sosem szerepeltem filmben, soha életemben.
Ezt csináltam, amit most is láttok,
és adódott a lehetőség, hogy szerepeljek a filmben.
Persze éltem vele, és hirtelen én lettem a főszereplő
a spanyol filmtörténet legsikeresebb filmjében.
És elnézve a filmipart, azt hiszem, ez a rekord megmarad.
Nem tudom, sírjak-e vagy nevessek,
de a tények tények.
Nem tudom, ti hogy éltétek ezt meg, nagy eseményként, vagy bármi,
de nem tudom, belegondolt-e bárki, hogy én hogyan éltem meg.
Számomra őrült pár hónap volt,
amikor csodálatos dolgok történtek,
és gőzöm sem volt, hogy kezeljem.
Életemben nem szerepeltem filmben, erre hirtelen bombázni kezdtek
a rendezők és producerek forgatókönyvekkel, ajánlatokkal.
„Kész őrület!” Színházi ajánlatokat is kaptam.
Ez nem volt újdonság, de a kereslet megháromszorozódott.
„Dani, gyere el Alicantéba!” Mondom: „Oké.”
„Dani, gyere Barcelonába!” Mondom: „Oké.”
„Dani, gyere el Murciába!”
„Murciába minek?” Erre ők: „Igaz.” Nem mentem.
Ha nem csipkelődök egy picit a murciaiakkal,
sem ők sem én nem vagyok elégedett.
Vannak itt murciaiak? Igazából tök mindegy.
Tudjátok, hogy működnek a márkák, nem? Hírességekkel reklámozzák magukat…
Nálam működik, meglátok otthon egy reklámot egy hírességgel,
és alsógatyában rohanok megvenni a terméket.
A márkák hívogattak: „Dani, a márkánk…
Az arcod a márkánkon, a márkánk az arcodon.”
Egy mukkot sem értettem.
Összejöttem a film női főszereplőjével.
Gyönyörű szerelmi sztori volt. Minden szuper volt.
Első ránézésre, kívülről, ugye?
El sem tudjátok képzelni, milyen volt ez nekem,
de három-négy hónappal később
egy reggel felébredek…
Felébredek, és a semmiből…
Hirtelen elsírtam magam, de nagyon, és mondom: „Baszki!”
Mint amikor szarnod kell: „Baszki!”
Nem tudtam abbahagyni, és nem értettem, miért.
Aztán hirtelen az akkori barátnőm kimondta
a legokosabb dolgot, amit valaha hallottam:
„Dani, miért nem mész el terápiára?”
Azt válaszoltam: „Oké, elmegyek.”
Fura, ha belegondoltok, nem?
Ez a két mondat szinte sosem hangzik el együtt.
„Miért nem mész el terápiára?” És a válasz: „Oké.”
Általában ez van: „Miért nem mész el terápiára?”
„Terápiára?!
Mi? Agyturkászhoz? Azt hiszed, őrült vagyok?”
„Nem, nem ezt mondtam.”
„Őrült vagyok?” Erre: „Nem vagy az, Dani.”
„Tizenegy éve járok terápiára, öregem.”
És mondanék valamit.
Elegem van abból, hogy terápiára kell járnom azok miatt, akik nem járnak.
Csak mondom.
És ha annyira tartózkodtok a terápiától,
fizessétek ki a mi terápiánk felét, mert mindenki gondjait megoldjuk.
Ajánlottak egy terapeutát,
akihez már 11 éve járok. Még mindig járok hozzá. Salvador a neve.
Még sosem voltam terápián, és hirtelen egy a szobában találtam magam
egy nagyon kedves arcú, fotelban ülő fickóval,
vele szemben egy másik fotel.
Leültem, és megszólalt: „Dani, mondd el, mi vitt arra, hogy elgyere ide!”
Először nem tudtam, mit mondjak,
de elkezdtem megnyílni neki, megállás nélkül beszéltem.
Egy órán át beszéltem.
Ez tőlem fura, mi?
Letelt az egy óra, és a fickó leállított:
„Nézd, Dani, én azt érzem, hogy nagyon szomorú vagy.”
„Szomorú?” Arra nem gondoltam.
Inkább frusztrációra, nyomásra, stresszre.
Nem. Szomorúság. Mondom: „Hogyhogy?” Erre ő: „Itt két dolog van.
Egy: gyászolsz,
kettő: nem tudod, hogy gyászolsz.”
Mondom: „De nem halt meg senki.”
Erre ő: „Nem kell szó szerint venni.
Talán valami metaforikusan múlt el az életedben.”
És hirtelen sok mindent megértettem.
Például nem tudjuk, hogy bizonyos dolgok milyen értékesek, mert már megvannak.
Csak akkor hiányoznak, ha már nincsenek.
Például tudom, hogy a legtöbbeteknek van valamije,
amit észre sem vesztek, mert soha nem vették el tőletek.
Például van karotok. Egyértelmű, igaz?
Nem ébredtek fel hálálkodva reggelente.
„Egy újabb csodás kedd karokkal!” Nem. Vannak karjaink.
Egy árnyaltabb dologról beszélek, az anonimitásról.
Nem tudod, milyen értékes, amíg el nem veszik.
Akkor jöttem rá, amikor észrevettem,
hogy nem csinálhatok bizonyos hétköznapi dolgokat.
Nem mehetek el az unokaöcséimért a suliba,
nem mehetek le a málagai strandra egy szendviccsel és egy sörrel,
egy könyvvel és napernyővel anélkül, hogy odajöjjenek hozzám.
Ennek már vége. Vége.
Gondoljatok bele, hogy amint kiléptem az utcára,
egy ritka Pokémonná váltam.
Őrület volt, eltelt 11 év, és talán elgondolkoztok, hogy hogy vagyok most.
Azt mondanám: „Jobban.”
Nem „jól”, „jobban”.
Mert, először is, eltelt 11 év,
mert idővel meglettek az eszközeim, hogy megbirkózzak mindennel.
És már elült a vihar. Már kevésbé vagyok trendi.
Ezért nagyon hálás vagyok.
És újabban sok időt töltök otthon, nem fogok hazudni.
Ma este megosztok veletek sok eszközt,
ami nekem segített kimászni a gödörből,
de tanácsokat is adok, mert szeretek. Egyesek utálják.
„Aki tanácsot ad…” Ne fogadd meg! Remek.
Hadd adjak egy tanácsot, ez a mai első tanács.
Ha séta közben megláttok valakit, akit igazán csodáltok,
de tényleg csodáltok,
nem kamu csodálatról beszélek, amikor csak kép kell, hogy felvágjatok,
mikor azt se tudjátok, hogy az illető ki a fene.
Igazi csodálatról beszélek.
Ha megláttok ilyesvalakit az utcán, azt tanácsolom,
hagyjátok békén.
Hagyjátok békén!
Nézzétek távolról, mint a szafariban. Az élőhelyükön. Nézzétek, mit csinálnak!
De hagyjátok őket… Ne…
Mert nem tudjátok, hova megy az illető,
hogy honnan jön, vagy mi jár a fejében.
De ha mégis érzitek a fékezhetetlen késztetést,
hogy kapcsolatba lépjetek vele,
itt egy másik tanács.
Egy: jól gondoljátok át, mit fogtok mondani vagy tenni!
Aztán hajrá!
Mármint hajrá, ne halj rá!
Sok minden történt az évek során, néhány dolog többször is.
Mondok párat, hogy nevessünk,
de van egy klasszikus eset.
Valaki odajön hozzád, és azt mondja:
„Hű, ez Dani Rovira, tesó! Hű, tesó, a rajongóm vagy!”
Hát persze, drágám.
Vagy a másik verzió:
„Hű, Dani Rovira, tesó! Én vagyok a bálványod!”
Erre én: „Ja, a szobám tele van a posztereiddel… haver!”
A „rajongó” és a „bálvány” más, de nem ellentétek.
De megértem, hogy bizonyos szavak zavarosak, főleg, ha idegesek vagyunk.
Velem is sokszor előfordul.
Velem is megesik az „alagút” és a „híd” szavakkal.
Tudom, mi az alagút, vigyázat! Tudom, mi az a híd, vigyázat!
De néha, amikor beszélek, összekeverem őket. Olyankor…
Mondom a tesómnak: „Hogy alagutaltad át a problémát?”
„Milyen alagút, te hülye?”
Ugyanez a „hátizsák” és a „bőrönd”, az „ing” és a „póló”.
Aztán vannak ilyen angol szavak is.
Nem beszélek angolul, csak megjátszom.
De van két szó, amiken mindig el kell gondolkodnom. Az „after” és a „before”.
Mert az „after” úgy hangzik, mint… „Mikor volt?” „After” mint „azelőtt”.
A „before” meg úgy hangzik, mintha ráérne a dolog. „Before”.
Szerintem ők tévednek, én mondom.
Másokat meg más szavak kevernek… Mindenkinek megvan az oka.
„Én összekeverem a »faszt« a »guacamoléval«.”
Jól van, Nacho.
Na jó…
Amikor az utcán odajönnek hozzám,
általában csalódást okozok.
Ha gyors az interakció, csalódást okozok, mert csak úgy.
Sokan két dolgot gondolhatnak, amikor elsétálnak mellőlem.
Egy: hogy goromba vagyok,
kettő: hogy nagyon félénk vagyok.
Én nem vagyok félénk.
Én diszkrét vagyok.
Az utcán mindig sapkában láthatnak,
fejhallgatóval, lehajtott fejjel, és a magam dolgával törődöm.
Ha te békén hagysz, én is békén hagylak.
Ez olyasmi, amit nem… Én nem…
A minap történt valami, Burgosban léptem fel.
Burgos, a város, ami sosem alszik. Az utcák üresek voltak 16.00-kor.
Már örültem: „De jó!”
Hirtelen egy férfi a túloldalról rám mutatott:
„Egy ismert fickó!”
Mondom: „Ez komoly?
Ha már leleplezel, legalább mondd, ki vagyok!”
„Egy ismert fickó.”
„Biztos te is ismert vagy a kurva nappalidban.”
Nem tudom. Legalább mondhatnák, hogy „jó napot”!
Vagy hogy „helló”, „hogy vagy” vagy egy igét.
Van, aki odakiabál: „Dani, kép!”
Mintha azt mondanák: „Dani, labda!” Mintha megdobnának.
Ugyan már! Figyu…
Egyszer egy liftben, azt hiszem, egy hotel liftjében…
Nyomod a gombot, felmész a lifttel,
záródik az ajtó, és látod, hogy valaki jön.
Ilyenkor van az a klasszikus: „Ó, ja…” Nem akarod, hogy beszálljon.
Így csinálsz: „Ó, ja…”
De valójában nem nyomsz meg semmilyen gombot. „Á!” Ez mi?
Ez kamu. Ez…
„Á…”
Talán ha anyád jön kerekesszékben…
Azt mondod: „Anya!” Bezárul az ajtó: „Baszd meg, ribanc!”
Mi a baj? Nem akarjuk.
Ilyenek vagyunk.
Szeretünk egyedül lenni a liftben.
Nézegetjük magunkat, fotózunk, megigazítjuk a tökünket.
Szóval besétált egy idős férfi ősz szakállal,
ősz hajjal, bő ruhákban nagyon zen hangulata volt.
Én meg: „Hát ez a fickó?”
Megnyomta a gombot,
ott álltunk a klasszikus, kínos liftes csendben,
és megszólalt: „Elnézést, kérdezhetek valamit?”
Gondoltam: „Kettőt, mert egyet már kérdeztél.”
Mondom: „Igen, persze.”
Rám meredt,
és megkérdezte…
„Te te vagy?”
Olyan komolyan mondta, hogy magam sem tudtam.
Belenéztem a tükörbe,
gondoltam, talán Pókember-jelmezben jöttem.
„Te te vagy?” Ezt kérdezte a rohadék. Ez egy Estopa-interjúra emlékeztet.
Egyikük azt mondta, hogy valaki megkérdezte tőle:
„Te te vagy, vagy a testvéred?”
Elcseszettek az emberek.
A járvány óta egészen eddig…
Nyugi, először és utoljára említem
ezt a globális eseményt, ami felborította az életünket,
és ami mindenkinek beletett még plusz terhet a hátizsákjába,
kinek többet, kinek kevesebbet.
Az én hátizsákom tele van szörnyecskékkel az esemény óta.
Sok veszteséget szenvedtem el, többet, mint amennyit akartam.
Volt, amit nehezebb volt kezelni, de mindegyik veszteség volt.
Megosztanék veletek két veszteséget, amivel meg kellett küzdenem,
és ami nagyon megviselt.
Elveszítettem két nagy barátomat,
akik nekem olyanok voltak, mint a családom,
az élettársaim,
a kiskutyáim: Bullo és Carapapa.
Ráadásul nyolc hónap különbséggel hagytak el,
és még nem hevertem ki az első veszteséget, mikor jött a második.
Őrület volt. Rengeteget sírtam.
Rengeteget…
Úgy sírtam, mint egy nő azért, amit állatorvosként nem tudtam megvédeni.
Olyanfajta sírás volt, amin elgondolkoztam:
„Basszus, még sosem sírtam így.”
És ismertek, imádok nevet adni a dolgoknak.
Olyanfajta sírás volt, amit „tiszta sírásnak” neveztem el.
„Tiszta sírás”. Fájt,
hiányoztak, szomorú voltam, még szipogtam is így…
Ez mind benne volt, de tudjátok, miért volt tiszta?
Nem éreztem bűntudatot.
Ez megkönnyebbülés. Tizenkét évesen haltak meg.
Élhettek volna tovább? Igen.
Meghalhattak volna előbb is? Igen.
De jól éreztük magunkat, megmentettem az életüket.
Bizonyos értelemben ők is az enyémet. Szóval minden oké volt.
A terapeutám, Salva mindig azt mondja:
„Dani, a sírással feldolgozod a gyászt,
és tisztelegsz azelőtt, ami már nincs.
És amikor a könnyekből sztorik, nevetések, emlékek lesznek,
azt folytatni kell,
mert így tisztelegsz azelőtt, ami már nincs.”
Ezt szem előtt tartva
elmesélek egy történetet
az első hetekből, amit Carapapával töltöttem.
Előtte nem volt kutyám, újonc voltam, gőzöm sem volt.
És hirtelen ott voltam
egyedül a lakásomban ezzel a kis szőrgombóccal,
az alig három kilós, három-négy hónapos kiskutyával.
Az első héten folyamatosan együtt voltunk.
Mondom: „Ez hogy működik?” Ő is: „Ez hogy működik?”
Így ment…
De egyszer el kell menni dolgozni.
Ha egyedül élsz, egy kis időre egyedül kell hagynod.
Az első pár alkalom kemény.
Mindent előkészítettem neki.
Az ágyát, az innivalóját… A vizét, persze. Nem adok neki kólát.
Kitettem a kajáját.
Minden veszélymentes, minden oké.
Elindultam dolgozni, de egy kicsit vonakodva.
Hat-hét óra múlva hazaértem, kijött a szomszéd, és megszólalt:
„Dani, egész reggel sírt, és kapargatta az ajtót a mancsával.”
Mondom: „Jaj, ne! Komolyan…”
Kinyitom az ajtót, és ott volt két-három pisitócsa, egy kaki,
a szék lábát megrágta,
és ott állt a folyosón, nagyon idegesnek tűnt…
be is pisilt, mondom: „Jaj, szegényke! Carapapa, gyere, mi a baj?
Vége, minden rendben. Ne aggódj!
Elmész terápiára?”
„Igen.” Igen, látjátok?
Vigyázat!
Ajánlottak egy kutyakiképzőt, egy etológust,
beszéltem vele, elmeséltem, mi történt,
erre ő: „Nézd, Dani, ne aggódj!
Ez teljesen normális, főleg amikor megérkeznek.
Ezt úgy hívják, hogy szeparációs szorongás.”
Erre én: „Hűha!”
Megkérdezem, mi az pontosan.
Azt mondta: „Lényegében
ez azt jelenti, hogy a kutya szorong a szeparáció miatt.”
A nevében van a definíció.
Erre én: „Oké, és én tehetek valamit?”
Erre ő: „Igen, van pár módszer, nem túl bonyolultak,
csak következetesnek kell lenni.”
Több módszert kipróbáltam, de egy különösen sokat segített.
Nagyon megható volt, ezért szeretném megosztani veletek.
A fickó azt mondta: „Nézd, ha elmész pár órára,
csak hagyd ott neki egy ruhadarabodat, amin érzi az illatodat!”
Tudjátok, a kutyáknak a szaglása ezerszer kifinomultabb a miénknél.
Ráadásul a szaglásuk szorosan kapcsolódik az érzelmeikhez,
ami nagyon különleges.
Ez velünk is így volt, de a nagy civilizációban ez elveszett.
Jól hangzott.
Azt mondta: „Amikor elmész, hagyj ott egy ilyen ruhát,
mert a kutyáknak megvan a saját egyfajta mágikus gondolatmenetük,
mert olyasvalamit éreznek,
ami a barátjukat, a védelmezőjüket képviseli,
aki vigyáz rájuk, a családjuk, és így nyugodtak maradnak.”
Mondom: „Ez gyönyörű, kipróbálom.”
Mielőtt munkába mentem,
odaléptem a szekrényhez, ahol van egy rakás ruha, kutatni kezdtem…
És találtam egy téli pizsamafelsőt a kőkorszakból.
Megszagoltam: „Azta, ennek olyan az illata, mint nekem.
Még nálam is olyanabb az illata, ez hogy lehet?”
Mielőtt elindultam, így kihúztam az ágyát
a folyosóra, rátettem a pizsamafelsőt, majd a kutyát. Odaültettem, kész.
Békésen feküdt ott a pizsamával a fején… Nagyon nyugodt volt.
Azt gondoltam:
„Ez vagy megöl, vagy megerősít.”
Elmentem, és azon tűnődtem, vajon beválik-e.
Hat-hét óra múlva hazaértem. Látjátok? Sosem dolgozom nyolc órát.
És a szomszéd nem jött ki, hogy bármit is mondjon.
Kinyitottam az ajtót,
és láttam az ágyat,
a pizsamafelsőt,
de a kutya nem volt ott,
és ő érdekelt a legjobban, nyilván.
Megálltam, körülnéztem, füleltem,
és ezt hallottam…
Erre van egy folyosóm és egy nappalim…
Vagyis a nappalim, nem mintha lenne belőle 17.
Elsétáltam arra,
és a padlón, a kanapé mellett láttam…
Van egy takaróm a kanapén.
A tipikus takaró, amivel a sziesztakor betakarózol.
Andalúz vagyok. Mit mondhatnék?
Biztos lelógott a takaró,
és a kutya biztos lehúzta a szájával vagy a mancsával.
Mindegy, a takaró a földön volt
így összegyűrve,
és a kutya a legédesebb álmát aludta a tetején.
Mondom: „Persze, a takarón érez engem.
A rohadék önkezelésbe kezdett.”
Persze.
Mondom: „Jó, ha működött…”
Felvettem a takarót, visszatettem a kanapéra, eltöltöttük a napot,
másnap újra odatettem a pizsamát.
Még háromszor a takarón aludt.
Amikor negyedszerre próbáltam visszatenni,
rácsapott, mint egy maffiafőnök: „Ez a takaró már örökre az enyém.” Én meg…
És onnantól kezdve az övé volt a takaró.
Az a takaró egész életében vele volt, elkísérte az utolsó napjaiig.
Nyilván végül sokkal inkább őt lehetett érezni rajta, mint engem.
Ha valakihez új kutya érkezne, és a kutyus rosszul viseli az ilyesmit,
hívjatok szakembert!
Csak hogy tudjátok, vannak nagyon hasznos technikák.
Ez egy fordulópont a műsorban, oké?
Remek közönség vagytok.
Végig támogattatok.
És ezt egy vallomással szeretném megköszönni.
És tudjátok, hogy igaz, mert ezt az előadást mutatják be.
A másikat nem, tök szar volt a közönség.
Ezt adják majd le.
Ez így van.
Majd ha megtudjátok, hogy a másik előadáson is ezt mondtam…
Teszek egy vallomást. Egy kis ajándék, oké?
Figyelem!
Nagy rajongója vagyok,
de nagyon nagy rajongója vagyok…
Azta, hogy figyeltek, mi?
Még egy kibaszott szektába is belépnétek, ha kérném.
Vigyázat! Ez nem vicc.
Oké, mondom.
Hatalmas rajongója vagyok
a puncinyalásnak.
Óriási.
A puncinyalást valószínűleg az élet tíz legjobb dolga közé sorolnám.
Ha témát váltanék, azt mondanátok: „Mi van?
A traumáról a puncikra vált, és vissza?”
Nyugi, itt a kezem, elmegyünk egy biztonságos helyre. Nyugi!
Oké.
Mivel nagy rajongó vagyok,
amikor alkalmam nyílik rá,
amikor a helyzet megengedi,
én kérem, benyújtom az igényt.
Máté 7:7: „Kérjetek és adatik néktek.” A Biblia is írja.
És nézzétek, bármi okból, ennyi év alatt,
mert szerencsésnek tartom magam,
elég lehetőséget kaptam arra,
hogy azt mondhassam, a puncinyalásban igazi zseni vagyok.
Ha puncinyalásról van szó, verhetetlen vagyok, oké?
Senki sem gyűr le.
Oké.
És ezek után…
Ezek után
szeretnék megajándékozni titeket ma este…
Jól elszabadult a fantáziátok!
Végül kockás lenne a nyelvem, ahogy a hasak.
Szeretnék megajándékozni titeket néhány tippel,
pár tanáccsal,
hogy mostantól
amikor belemerültök a cunnilingus gyönyörűségébe,
sokkal kielégítőbb legyen az élmény, jó?
Azt gondoljátok: „Most Dani tanácsokat ad,
hogy hogy egyek jobban puncit.” Nem.
Nem erről van szó.
A tanácsok azoknak szólnak,
akiknek van puncijuk, és hagyják, hogy kinyalják őket.
Nézőpontot váltunk. Oké.
De mielőtt belevágnánk, úgy érzem, ez a tökéletes pillanat,
hogy bevezessem a témát a nemi szervek anatómiájával, oké?
Szükségesnek tartom. Talán tiltakoztok,
de mindig szükséges kontextusba helyezni a témát, rendben?
Elnézést, ha kicsit szakmai leszek, oké?
Mi az a fasz?
Sokat mondom majd, hogy „fasz” és „punci”. Elnézést!
Csak három szótag, mint bármely más elismételt szó. Felnőttek vagyunk.
Nem kellenek szépítő kifejezések, ha már van szó valamire. Mi az a fasz?
A fasz az ember nemi anatómiájához tartozó egyik szerv,
ami a az alsó szeméremtájékon helyezkedik el. A test egy kilógó része, oké?
Van, akinek jobban kilóg, másoknak tükör kell, hogy lássák.
Figyeljetek!
Mivel szeretem neveket és a metaforákat… Ha katedrális lennék…
Képzeljétek el, ha katedrális lennék, az lenne a vízköpő.
Katedrális, vízköpő… Rengeteg van a világon.
Hányszor láttatok nagy katedrálist, melyen a vízköpő csalódást okoz?
Vagy láthattok egy kis templomot, aminek a vízköpője nem fér be az ajtón.
Vagy nem találod a katedrális vízköpőjét.
Van neki, de a katedrálist elhanyagolták, és benőtte a gaz,
így nem látni.
Azt meg kell ritkítani.
Vagy a katedrális fala olyan sima, hogy hetedhét határból is látni a vízköpőt.
Vannak nagyfejű vízköpők, vannak szomorúak,
vannak, amik egy irányba dőlnek, mások a másikba.
Néhány vízköpő elvesztette a keménységét,
vannak mikro-vízköpők, ceruzaszerűek…
Sokféle vízköpő létezik.
És mindegyik gyönyörű,
és mind megérdemli az élvezetet.
És azt hiszem,
a fasz sokkal inkább hozzáférhető testrész, ugye?
Ruhát viselünk, de ha meztelenül járnánk…
Én nyáron néha szeretek elmenni a nudista strandra.
Szeretek meztelenkedni. „Melyik strandra?” Majd pont elmondom!
Mindig egy haverommal megyek arra a strandra. Ő mindig később érkezik.
És már a kocsitól meztelenül jön.
Már meztelen, oké?
Vagyis a partról látom, hogy érkezik,
hozza a hűtőt, a napernyőt,
egy táskát… Tele van a keze.
Odasétál hozzám, köszön, de nem tesz le semmit.
„Mi újság, Dani? Hogy vagy?” És én meg…
Nem fogom arcon csókolni, így megkérdezem: „Hogy ityeg?”
Képzeljetek el egy modern, nudista monarchiát!
Királyi fogadásra mész. „Szia, hogy vagy? Hogy vagy?”
„Jó napot, felség! Hogy van?”
Vagy a metrón.
Képzeld el, hogy metrózol!
Valaki megkérdezi, kapaszkodsz-e.
Mondod: „Igen.” „Akkor ketten vagyunk. Menjünk!”
„Jöhetnek az éles kanyarok.” Igaz?
Jól van…
Mi az a punci?
A punci az ember nemi anatómiájához tartozó másik szerv,
de nem az alsó szeméremtájékon található, hanem kicsit lejjebb, el van rejtve
egy olyan területen, amit úgy hívok, az aragóniai perineális régió.
Kívülről kicsit szerényebb,
kicsit diszkrétebb.
A punci visszafogottabb.
Na jó…
Láttam már sietve készült szalámis szendvicshez hasonló puncikat.
És tele van a szád csemegehússal. Azért egy kis kenyér nem ártana.
De minden punci gyönyörű,
és mind megérdemli az élvezetet.
Azt hiszem, ergonómiailag
a faszszopás sokkal hozzáférhetőbb.
Szerintem több a könnyű technika.
Nem kell tökéletes formában lenned, hogy trükkök nélkül leszopj egy faszt.
Itt egy ember egy fasszal. „Hé!” Jó a légkör. „Leszophatlak?”
Erre ő: „Persze, szopj le!” Erre te… Csak így lehajolsz…
Csinálhatsz így vagy így vagy akár kéz nélkül.
Ha így fekszik, lehet kézzel vagy anélkül.
Ha a másik irányban néz, hátulról irányíthatod a hajót.
Azt gondolom, faszt szopni sokkal szórakoztatóbb.
Csak gondolom, oké? Ezt hallottam.
Várjatok, mondanék valamit.
Újabban olyan jól szórakoztam, hogy jövőre talán
elmesélem, milyen volt.
Vigyázat!
A heteroszexualitás nem foszthat meg a szórakozástól.
Egyszer élünk. Vigyázat!
Ha leszopsz valakit, hát leszopod.
Viszont
ha puncit nyalsz és a punci tulajdonosa nem segít egy kicsit
ergonómiailag, az egy kicsit bonyolultabb.
Ugyanaz a helyzet.
Olyannal vagy, akinek puncija van. Van vonzalom.
„Szeretnéd, ha kinyalnálak?” „Nyalj ki!”
És általában ezt csinálja. „Oké, nyalj ki!”
Gyerünk!
És te csak nézed…
Csak nézed, és azt gondolod:
„Mintha Tintás Tunyacsáp leesett volna az ötödikről.”
Megrugdosod: „Hé, csajszi!”
Nem tudod, kinyald-e, vagy inkább halottkémet hívj.
Oké, mindegy. Nem segít.
De mivel én annyira élvezem, dolgozom kettőnk helyett.
És persze
már a kezdetektől kényelmetlen a testhelyzet.
Bocs, srácok.
Így lehajolsz… Vetsz egy pillantást…
A testhelyzet fura, mert ha az illető…
És mivel nincs fény, ahelyett, hogy a kezeddel matatnál,
elkezded bökdösni az orroddal.
Bökdösöd az orroddal… Mint egy szarvasgombát kereső disznó.
Keresed… Ott vagy…
De a testhelyzet nagyon kínos.
Nagyon, és legszívesebben azt mondanád: „Segíts! Húzd be a farokcsontod!”
„Döntsd kicsit hátra a csípőd! Segíts egy jó szöggel!”
És ráadásul, amint érzik az első szép kis bizsergést,
mit csinálnak? Ezt… Jobban elfordítják, jobban behúzzák.
Már nem szarvasgombát kereső disznó vagy.
Már hangyász lett belőled.
Ha ő most kimegy, és belép valaki,
azt látja, hogy egy fickó egy tócsából iszik.
„Helló!
Itt szárazság van?” Na jó… Mondanék valamit.
Az emberi lényekben van valami, amit nyakcsigolyáknak hívunk, oké?
Egy bizonyos ponton nem tudnak tovább görbülni.
Ott leszel 10-15 percig, fél óráig, amennyit kell!
De amikor végeztél, ilyen lesz a nyakad…
Prolapszussal végzed, ez nem normális.
„Jó volt?” „Igen. Mi van a nyakaddal?”
„Hamarosan hegedűórám lesz.
Amikor elmész, csak bedugom ide.”
Egy hétig is így maradhatsz. „Most mit csináljak?”
Elmegyek lakásnézőbe. Figyu! „A negyediken egy eladó.”
Ha már itt vagytok…
Bassza meg!
Jó.
Második tipp.
Tudom, hogy egész életetekben panaszkodtatok,
és jó okkal,
hogy a partnereitek mindig önzőek voltak,
hogy mindig egoisták voltak,
hogy az ő élvezetük fontosabb a tiéteknél,
hogy ha ők végeznek, mindennek vége.
És tök igazatok van. Ez sok éve így megy.
De szerencsére végre egy olyan korban élünk,
ami a haladásról, az egyenlőségről, nyitottságról
a nagylelkűségről szól,
és ez nagyon szuper.
Talán ha 25 éve azt mondjátok nekem, „csikló”,
rávágom: „Vízi Pokémon!”
De most azt mondanám:
„Tudtátok, hogy a csikló az emberi test egyetlen szerve,
aminek az egyetlen szerepe, hogy élvezetet kapjon?”
- Basszus! - Igen!
Azt mondja, „igen”, persze.
És csak egy kézzel jelzett.
Basszus, ha ez így van, hozzuk ki belőle a legtöbbet!
Amikor cunnilingus előtt állsz, azelőtt, hogy kinyalod a puncit,
nekem a csikló mindig itt van.
Nem szó szerint, bár néha igen.
De persze meg kell találni.
Nem úgy van csak…
Nézzétek, ha ismerős a punci…
Úgy értem… Várjatok!
Úgy értem, ismerős… Vagy…
Már ismerős, már láttad. Hülye kétértelműség!
Van pár másodperc, amikor ismerkedsz a térképpel.
Minden punci más világ. Ne feledjétek!
Tehát ott vagy, és hirtelen…
Nem a G-pont megtalálásáról beszélek, de keresed a csiklót. Keresed…
Amikor megtalálod, azt mondod: „Ennyi!” Hát nem. „Hát ennyi.” Nem.
Nem egy oszlopot nyalogató marha vagy.
Ehhez kell…
Mindenki máshogy működik. Itt egy kicsit, itt egy kis nyomás.
Hallgatsz, figyelsz, ez varázslatos.
És két-három perc múlva megvan a dolog nyitja,
amikor elkezdi élvezni, felsikít.
Aztán fél méterrel arrébb csúszik.
És te meg…
A nyálad hidat képez, és azt gondolod:
„A fenébe, meg kellett volna jelölnöm egy gombostűvel.”
Mint amikor a Don Quijotét olvasod, és leejted.
„Nem tettem bele a könyvjelzőt. Hol a picsában tartottam?”
Értem, hogy ha élvezitek, mozognotok kell,
de kérlek, ne mozogjatok!
Itt kezdtem nyalni a puncit, és ott kötöttem ki.
Olyan vagyok, mint egy Roomba, ami keresi a töltőállomást. Ne már!
Harmadik tipp.
Ne mondjatok semmi fontosat, amíg odalent vagyunk.
Nem halljuk jól.
Eltorzul az üzenet.
Rengeteg reggel hallottam ezt:
„Hé, nem vettél kávét?”
„Nem tudtam, hogy kell kávé.”
„Hiszen az este mondtam.”
„Este? Mikor?”
„Amikor odalent voltál…” Erre én: „Áh!
Sok mindent hallottam, de semmit sem értettem.”
Ott voltam lent, és valami ilyesmit hallottam…
Én meg…
„Én azt hittem, megőrültél, és Malumát énekelsz.”
És végül a negyedik és a legfontosabb tipp.
Ez nem tündérmese. Ez nem fantázia. Nem városi legenda.
Nem. Ez a valóság.
El lehet érni az orgazmust
a cunnilingus során.
Gyönyörű dolog.
Ez egy olyan cél, amire mindig törekedni kell.
Kurva jó dolog.
De hadd mondjam el,
hogy ha valaha
eléritek az orgazmust a cunnilingus során,
kérlek, sose felejtsétek el…
Ez nagyon komoly.
Sose felejtsétek el,
hogy aki a lábaitok között van…
az egy emberi lény,
aki tovább akarja élni az életét.
Kérlek!
Mert megértem, hogy amikor rájöttök, hogy van valami
a lábatok közt, ami örömet okoz,
beindul a túlélési ösztön, mint egy medvecsapda és így reagáltok:
„Te most már életed végéig velem maradsz.”
De annak az embernek vannak érzései,
és az agyának szüksége van egy bizonyos oxigénszintre, oké?
Nekem négyszer vagy ötször lepergett a szemem előtt így az életem.
Nem hazudok!
Nem nyalok puncit, ha nincs autóemelő az ágyam alatt.
Egyszer halottat is játszottam.
„Ha döglött prédát lát, talán unatkozik, és elenged.”
Vazelint dörzsöltem a fülem mögé,
mint a hülye gyerekek, hogy ne szoruljon be a fejük a korlátba.
Egyszer dinnyét raktam a lába közé, hogy ne vegye észre.
Erre a dinnye: bumm! Az én is lehettem volna!
Teljesen túlzásba estek
a Body Pumppal, a pilátesszel, a CrossFittel.
Kérem!
Ne harapjunk a kézbe, ami enni ad!
Oké, ezeket a tippeket azért osztom meg,
hogy mostantól kezdve
ez a város és aki ezt látja,
boldogabb életet élhessen, amikor cunnilingust alkalmaz.
Az emberek boldogságát akarom.
Az emberek dühösek.
De tudom, hogy mindig van olyan, aki mindig ellentmond.
Azt mondják: „Jó, persze.
Tanács azoknak, akiknek puncijuk van. De mi van a farkakkal?
Ha leszopnak, mindent tökéletesen csinálsz?”
Mondom: „Én? Elnézést, de én nagyon sokat beleadok.”
Tényleg sokat beleadok.
Például? Például rendelkezésre állok.
Mindig belemegyek.
Egyszer mondtam nemet, de épp gyóntam. Ez más sztori.
Aztán…
Azt kell mondanom,
hogy az esetek több mint 90%-ában
azok, akik felajánlják, hogy fellációval ajándékoznak meg,
hosszú hajúak. Oké?
És gyakran nem kötik össze a hajukat.
És akkor mi lesz?
Ahogy nézed, hogy megajándékoznak ezzel a csodás élvezettel,
ezt látod…
Te meg tényleg csak nézed,
és nem teszel semmit?
Nálam mindig van…
És én…
Azt mondom: „Te csak koncentrálj a feladatra, majd én…”
Én pedig összekötöm a haját.
Volt, hogy valaki végzett, belenézett a tükörbe:
„Hát ez a karibi fonat?” Én meg…
„Ha holnap több időd lesz, be is festem.”
Egy másik eszköz, ami segített nekem
átvészelni a depressziót, nem szégyellem beismerni,
az a mágikus gondolkodás.
Tudom, sokan azt gondolhatják: „Jaj, Dani, ez a mágikus gondolkodás…”
Vannak, akik nem hisznek benne, vagy akik… Figyu!
A mágikus gondolkodás létezik, akár hiszünk benne, akár nem.
Több száz éve létezik.
Mind alkalmazzuk a tudtunk nélkül.
Például ma van a szülinapod.
Kapsz egy tortát rajta az égő gyertyákkal.
A családod és a barátaid éneklik, hogy boldog szülinapot,
és amikor vége a dalnak,
el akarod fújni a gyertyákat, erre mindenki: „Ne, várj! Kívánj valamit!”
Még ha nem is hiszel ebben, azt mondod: „Jó.”
Azt gondolod: „De fárasztóak! Kívánok valamit.”
És ha már itt tartasz, valami jó dolgot kívánsz.
Azt gondolod: „Biztos, ami biztos.” Ez a mágikus gondolkodás.
A mágikus gondolkodás olyan, hogy egy délután
van valami kihívás vagy esemény,
ami kicsit aggaszt, ami nehéz,
és nem tudom, van egy ruhád vagy inged,
amihez érzelmileg kötődsz bármilyen okból.
Szerencsét hoz, jó energia övezi,
és azt mondod: „Ma ezt veszem fel, hogy segítsen megbirkózni a feladattal.”
Ez a mágikus gondolkodás.
A mágikus gondolkodás az, amikor otthon iszod a reggeli kávédat,
szarul vagy,
és a bögréden van egy giccses mondat, amit mindig mindenki kritizál.
Ha az a giccses mondat segít abban, hogy jobb kedvvel lépj ki az utcára,
az mágikus gondolkodás. És létezik, mert segít.
Ha segít, alkalmazzatok bármilyen mágikus gondolkodást!
Én mindig is alkalmaztam a mágikus gondolkodást,
de ebben a nehéz időszakban még többet.
Sokkal többet.
Például edzés közben.
Imádok sportolni, edzeni. Sporttudományt tanultam.
De a nehéz időszakomban,
mivel az agy kémiája rosszul működik, azt az egész tested érzi.
Nem teljesítesz, rosszul vagy.
A szomorúság érvénytelenít.
Elmentem futni a Retiro parkba,
és egy nap megelőzött egy pantomimművész. Mondom: „Milyen szomorú! Ez szomorú!”
Nagyon szeretek futni a Madrid Río parkban.
Egy nap futottam, egy kilométert tettem meg,
és úgy éreztem, nem bírom tovább.
Legszívesebben sírtam volna, nem maradt erőm,
mondom…
„Dani, ne már! Alkalmazz mágikus gondolkodást!”
Mondom:, „Gyerünk!”
És magam elé néztem az úton,
és úgy 500 méterre
volt egy alagút.
Vagy egy híd, nem tudom.
Úgy 500 méterre volt.
Azt gondoltam:
„Oké, ha odaérek
két és fél percen belül…
Ott helyben találtam ki.
Mondom:
„Elengedik a szüleimet,
akiket elraboltak
Kolumbiában
egy drogkartell tagjai.”
Nem igaz,
de elhittem.
Látnotok kellett volna aznap, ahogy a Madrid Ríóban futottam.
Ilyen voltam:
„A szüleim!”
Odaértem a hídhoz. Bumm! Két és fél perc. Na? Működik a mágikus gondolkodás?
Sikerült. Nem volt igaz.
Nyilván kitaláltam.
A szüleim még mindig túszok.
Kérnék egy szívességet.
Jelentkezzen, akinek van párja!
Nem kell, hogy itt legyen, csak jelentkezzen, akinek van!
Nyugi, nem személyeskedünk.
Csak képet szeretnék kapni…
Jelentkezzen, akinek van párja!
Oké.
Igen, általában a közönség fele, több vagy kevesebb.
Ott furcsa dolog történik. Jó, kösz. Néha valaki felemeli a kezét,
oldalra pillant: „Mi van?” „Mi nem…”
Ez a határzóna.
Ha ez a helyzet, megcsillagozom: „Lásd: »Járni akar velem.«”
Ez tisztázza.
Mondok egy kellemetlen igazságot.
És ez az egyetlen abszolút igazság,
amit ma megosztok.
Mindenki hazudik a párjának.
Mindenki.
Van, aki nem ért egyet?
Oké.
De egyelőre félreteszem ezt a gondolatot.
Jó?
Úgy csinálok, mint egy tévés séf.
Összekeverik a szószt, és azt mondják: „Ezt a szószt félretesszük későbbre…”
Ott van, oké?
Nem felejtem el. Ott van.
Egy másik eszköz, amit szeretnék megosztani.
Meditáció.
A meditáció sokat segített.
Vannak, akik meghallják, és: „Dani, az egész meditációs izé…
A jógiknak való, nem? A spirituális embereknek, a fura pózok…”
Nem.
Bárki tud meditálni.
Én meditálok, szóval…
Még egy appom is van, irányított meditáció.
Ennyi. Nem bonyolult.
Csak csinálni kell.
Hogyan tudnám elmagyarázni
pár szóban, hogy mit jelent számomra a meditáció?
Az én számomra. Számomra a meditáció arról szól,
hogy rászánsz arra napi öt, tíz, 15 percet,
nem kell több,
hogy teljesen magadra koncentrálsz,
és lehalkítod a külvilág zaját,
hogy szembenézz a belső zajjal,
ami néha még hangosabb is lehet, ugye?
És mialatt magadra koncentrálsz,
a gyakorlat lényegében arról szól,
hogy tudatosítod magadban az itt és mostot, ugye?
Próbálsz nem elkalandozni.
Csak a testedre, a szobára, a testtartásodra figyelsz.
Vannak dolgok, amik segítenek nem elkalandozni. Például a légzés.
Ha a légzésedre koncentrálsz meditáció közben,
mi állhat közelebb az itt és mosthoz, mint a saját légzésed, nem?
És… Tartok egy gyors bemutatót.
bemutatok egy kis szeletet a mindennapi meditációmból, jó?
Amit hallani fogtok, az a belső monológom,
a gondolataim hangosan kimondva, oké?
Gonggal kezdődik,
és azzal is végződik,
és a testtartásnak kényelmesnek, de egyenesnek kell lennie.
Ülhetsz a földön egy párnán vagy egy széken…
Nem kell furának lennie. Valahogy így megy.
Lássuk, hogy alakul a nap!
Kezdjük a légzéssel! Oké.
Gyerünk!
Belégzek.
Inspirálok.
Kilégzek.
Inspirálok.
Inspirálni olyan, mint…
mikor van egy ötleted, ami inspirál.
Igen, ez jó. Belélegzel, és ez inspirál.
És kilégzés… basszus, az majdnem kivégzés. Van egy ötleted, és meghalsz.
Jó, nem tudok koncentrálni.
Gyerünk! Koncentrálj, Dani! Koncentrálj a légzésedre!
Van egy ötletem.
Követem a légáramlást a légzőrendszeremen keresztül.
Lássuk csak!
A levegő az orrlyukamon keresztül áramlik be.
Aztán eljut…
Mi a neve?
A gége? Nem, mi a neve?
Garat, ugye?
Légcső! A fenébe, ez az! A légcső.
Akik légcsőmetszést végeznek, nagyon tökösek.
Légcsőmetszést végeznek egy tollal. Kész őrület!
Jó, megint elkalandoztam. Gyerünk!
Gyerünk!
Kezdem.
Oké. A levegő az orromon át áramlik be.
Azt mondják, az orrunkon kell lélegezni, mert ott vannak szőrszálak,
amik nem engedik be a port és a baktériumokat.
A fenébe, pár éve mekkora orrszőrzetet növesztettem!
Mondom: „Ez meg mi?”
A fülemen is elkezdett szőr nőni. Haver, néha…
Néha a tükörbe nézve azt mondom: „Basszus, mint egy hiúz!”
Na jó, gyerünk! Most koncentrálok. Gyerünk!
Jó.
Inspirálok.
Miért Új-Zélandról hozzák be az avokádót?
Ez lenne az.
Így megy.
Folyton elkalandozik az elméd.
Még csak nem is harcnak tekintem, inkább táncnak.
Amikor rájössz, hogy elkalandozott az elméd,
csak visszatérsz, és koncentrálsz.
Nincs rossz meditáció. Próbáljátok ki, tényleg! Fantasztikus.
Mindenki hazudik a párjának.
Mindenki.
A férfi a nőnek.
A nő a férfinak.
A férfi a férfinak. A nő a nőnek.
A nemsemlegesek egymásnak. A tesó a tesónak.
Olé, olé, aïoli.
Mindenki. Nincs kivétel.
Mert minden kapcsolatban
van egy pont, talán egy intim pillanatban,
amikor az egyik fél odafordul a párjához, és így szól:
„Drágám,
mire gondolsz?”
És az esetek 99,9%-ában
a válasz…
Semmire.
„Semmire.”
Meg a nagy faszt.
Mondod ezt nekem,
valakinek, aki 11 éve meditál,
11 éve,
több száz órányi meditációról van szó!
Ha valaki megkérdezné: „Ennyi óra alatt mennyi ideig nem gondoltál semmire?”
Azt mondanám: „Két vagy három másodpercig.”
És őszintén szólva, valószínűleg fingás előtt.
Amikor fingasz, az agyad…
Szóval azt akarod mondani,
te ostoba aljadék, hogy ha ezt kérdezik, épp nem gondolsz semmire?
Na persze! Ki vagy te? Gautama Sziddhártha?
Ki vagy te, Krisnamúrti?
Ki vagy te, Mahátma Gándhí?
Ki vagy te, Buddha?
Ki vagy te, Siva?
Akkora hazug vagy, mint egy ház.
Mondd el! Mondd el, mit gondolsz!
Nem azért nem mondjuk ki, mert mindig rossz dolgokra gondolunk.
„Mire gondolsz, drágám?”
„Arra, hogy egy 50 fős orgián vagyok, anyád meg nézett…” Nem!
Nem ezt mondom, de talán: „Mire gondolsz, drágám?”
Te meg: „Úgysem mondom el!”
Álmodozol. „Úgysem mondom el!”
„Elképzeltem, hogy a tengerparton állok, és négyméteres vagyok.
Ekler fánk volt a lábam, és volt egy óriási tüskés nyalókám,
és egy nagy gonosz piskótával harcoltam, aki el akarta pusztítani a bolygót.
Mit szólsz?”
Mondd ki! Lássuk, képes vagy-e rá!
És hadd mondjam el,
hogy ha ezt elmondod a párodnak,
és végül veled marad,
az örökre szól.
Ő a lelki társad.
De azt is elmondom,
teljesen reális lehetőség,
hogy ha a társad megkérdezi, mire gondolsz,
azt mondod: „Nézd, drágám, nem tartom helyénvalónak,
hogy elmondjam, mire gondolok, mert a gondolataim magánjellegűek.”
Szerintem a piskótás sztori kevésbé kockázatos.
Arra biztatlak titeket, hogy random kérdezzétek meg, és mondjatok igazat.
Eldobjátok az agyatokat.
Azt hiszem, olyan korban élünk, egy jó szociális időszakban,
melyben több a figyelem, az empátia,
a kedvesség, jobb az értékrendünk,
ha a mentális egészségről vagy annak hiányáról van szó.
Manapság már tudunk bizonyos betegségekről, zavarokról.
Ha nevet adunk a dolgoknak, valósággá válnak,
így máshogy nézünk rájuk.
Nem tudom, hogy a velem egykorúak vagy idősebbek is így gondolják-e,
de 15-20 évvel ezelőtt,
ha a mentális egészségről volt szó, mindent egy zsákba dobtak.
Mindenkit őrültnek bélyegeztek meg.
Mindenkit egy zsákba tettek.
Jobbnak látták az ilyenektől távol tartaniuk magukat.
„Ez a fickó egész nap sír, őrült. Ez egész nap iszik.
Ez egész nap kiabál, biztos őrült.”
És manapság az ilyesmit sokkal nagyobb empátiával kezelik.
Szerintem ennek örülnünk kell.
Hadd mondjam el…
Hadd mondjam el,
hogy aközött, akinek nincs ki a négy kereke…
és akit babaként eltalált egy kő,
ebben a tartományban…
mind itt vagyunk valahol.
Egyikünk sem stabil mentálisan 100%-ig.
Ha valaki nem tikkel,
az OCD-s.
Vagy TikTok-ozik. Melyik a rosszabb?
Szóval…
De a zavarok és betegségek közül
kettőt akartam kiemelni, a mentális egészség királynőit.
Nem azért, mert a legmenőbbek,
hanem mert ezek szövődtek bele a legmélyebben a társadalomba.
Ha mi nem tapasztaltuk, majd fogjuk, vagy egy hozzánk közel álló tapasztalja.
A szorongásról beszélek.
Kemény téma.
És a depresszióról.
Oké.
Akik szorongással küzdünk, azoknak ez nagy szívás.
Nem kell romantizálni, sem szépíteni.
A szorongás szívás.
Sok éve küzdök vele.
Mostanában stabil volt, tízes skálán négy vagy öt,
de néha ez megugrik, és tudni kell kezelni.
Sok éven át próbáltam kiirtani, kiirtani a szorongást az életemből,
és most azon vagyok, hogy elfogadjam.
El kell fogadnom, hogy szorongok,
és ha rám jön, igyekszem a lehető legjobban kezelni,
tudom, hogy egy váratlanul érkező sötét felhő, de váratlanul el is tűnik.
Tegyük fel, hogy szorongásos roham tör rád délután,
de aznap reggel kést fogtak rád,
mindkettő szar, de a fenébe is, ez teljesen logikus.
Ok, okozat.
Ha érted az okot, megkönnyebbülsz. „Reggel kiraboltak. Ez normális.”
A legrosszabb a szorongásban, amikor a semmiből tör rád.
Lehet, hogy csak otthon pihensz,
úgy tűnik, minden rendben,
és hirtelen megjelenik a viharfelhő.
Hirtelen kalapálni kezd a szíved,
kiszárad a szád, nem kapsz levegőt, kényelmetlenül érzed magad.
Legszívesebben kiugranál az ablakon. Szívás.
Erőt akarok küldeni mindenkinek, akinek meg kell küzdenie ezzel.
Személyes véleményem szerint mi, akik szorongunk,
nem vagyunk szinkronban
az élet ritmusával.
Úgy értem…
Általában olyanok vagyunk, akik jó korán agyalni kezdünk.
Aggódunk a dolgok miatt, mielőtt megtörténnének.
Van egy Descartes-idézet,
a filozófus Descartes, nem a barkácsboltos…
„Az életem tele volt a legszörnyűbb csapásokkal,
amelyek java soha nem következett be.”
Képesek vagyunk átgondolni a legrosszabb eshetőségeket,
átélni őket fejben, akár bekövetkeznek, akár nem.
De a testünk úgy éli meg, hogy megtörténtek.
És a depresszió,
szerintem,
egy fel nem dolgozott trauma.
Egy gyökeret vert szomorúság
egy traumatikus esemény után,
bármi is legyen az. Szakítás, veszteség, bármi is az.
Valami történik,
telik az idő, a traumát nem dolgozzuk fel teljesen,
a szomorúság gyökeret vet.
Simán eltelik két év, és éled az életed,
de az érzéseidet, gondolataidat
még mindig meghatározza az, ami két éve történt.
Szóval a múltban élsz.
A szorongók a jövőn agyalnak,
a depressziósak a múlton.
Olyan ez, mintha az életre egy visszapillantó tükörből néznénk,
vagy egy távcsővel.
Egy barátnőm egyszer azt mondta:
„Ha az egyik lábad a múltba, a másikat a jövőbe rakod,
a jelenedre szarsz, a te bajod.”
Micsoda költő!
Érdekes, hogy spanyolul a jelen ajándékot is jelent.
Van egy másik koncepció, ami… Á!
Mondhatni, hogy szürke folt,
de ez most nagy divat: a nosztalgia.
A nosztalgia jó vagy rossz?
Szerintem kétféle nosztalgia létezik. A jó és a nem túl jó.
Melyik a jó fajta?
A jó nosztalgia az a fajta, amely visszavezet a régi emlékekhez,
élményekhez, amiket régen átéltél.
Élvezed, de nem feltétlenül leszel miatta szomorú.
Mondok egy vicces példát, jó?
Én 1980-ban születtem.
Azok, akik tíz évvel idősebbek, vagy 15 évvel fiatalabbak,
talán megértitek.
Ha azt mondom,
A minimanók…
Nem tudni, hol vannak
És folytathatnánk a Willy Foggal, Tsubasa kapitánnyal,
a Dungeons & Dragonsszal, a Candy Candyvel, a Sailor Moonnal…
Elmehetnék ezzel a két sorral sörözni, pedig idegenek számomra,
egész éjjel együtt énekelnénk, és tök részegen érnénk haza,
azt mondanánk: „Milyen jó volt feleleveníteni a múltat anélkül,
hogy a legcsekélyebb szomorúságot éreztem volna.”
A rossz nosztalgia szomorúvá teszi az embert.
Sőt, a szakemberek ezt melankóliának hívják.
Ez egy teljesen más állapot.
Vannak, akik megrekednek egy bizonyos időszakban.
Én „karinereknek” hívom őket,
ők azt gondolják, hogy régen jobb volt az élet.
És ezek az emberek valamiért megragadnak egy időszakban.
Talán a régi barátaik miatt,
a régi lakóhelyük miatt, az exük miatt, vagy mert fiatalok voltak,
nem voltak gondjaik, felelősségeik, mert senki sem halt meg… Nyilván.
Ha erről beszélek, egy jó barátom jut eszembe,
az én generációm, együtt nőttünk fel. Szerintem ő megragadt abban az időszakban.
Beszélsz vele 2000-ben,
és hallod az összes sztoriját, a múltját, a vicceit, az utalásokat.
Minden azzal az időszakkal kapcsolatos. „Haver, le vagy maradva tíz évvel.”
Aztán 2010-ben újra látod. „Le vagy maradva húsz évvel.”
És látod 2025-ben,
és még mindig a 35 évvel ezelőtti dolgokról beszél.
Ez olyan, mintha az idő magával húzna,
és maradni akarsz, de mégis haladnod kell.
Lassan elhalványulsz.
Mint a Vissza a jövőbe fotóin.
A melankolikusoknak
vagy azoknak, akik nosztalgiáznak, ahogy én is, itt egy tipp.
Szerintem jó, hogy a jelenben,
amikor jó pillanatokat élsz át, örömteli pillanatokat,
egy kis boldogságot tapasztalsz: „Hű, de szuper!”,
próbálod tudatosítani.
Tudatosítsd és mondd ki: „Milyen csodás ez a pillanat!”
Sőt: „Megpróbálok erre emlékezni életem végéig.”
És ha nem vagy egyedül, mondjátok ki hangosan!
Ha beszéltek róla, az segít, hogy megragadjon az emlékezetben.
Még ha csak a jövőbeli nosztalgia miatt is.
Képzeljétek el, hogy ma este eljöttetek!
Elkísért a párotok, a barátotok, apukátok, egy munkatársatok, bárki.
És valamiért remekül szórakoztatok. Tudatosítsátok!
Ha komolyan azt gondoljátok, hogy ez örömteli volt,
még ha csak erre a rövid időre is,
tudatosítsátok!
Jegyezzétek meg! És kint öntsétek szavakba!
„Haver, király volt!”
És ez nagyon szuper.
Mert talán 20 év múlva
ott ültök a Plaça de Catalunyán ugyanazzal a baráttal,
ott sörözgettek, és megszólalsz:
„Basszus, emlékszel arra a Dani Rovira-előadásra? A Megérire?
Hú, emlékszel?”
Erre a másik: „Hú, az 20 éve volt, nem?
Basszus, 20 éve!
De jó volt, jót nevettünk.
Nevettünk. Tök jó volt a fickó.”
„A legjobb!” „Jól van, nyugodj meg!
Milyen jó volt! Kár, hogy meghalt.”
„Ja, szomorú.”
Emlékezzetek!
Köszönöm szépen.
Lassan elérünk az előadás végére.
És mivel a nosztalgiáról beszéltünk, eszembe jutott egy szép Sabina-szöveg.
„A legkegyetlenebb nosztalgia vágyódni az után, ami meg sem történt.”
Képzeljétek, gyerekkoromban sosem meséltek nekem.
Vágyódtam valami után, ami meg sem történt.
Valószínűleg ezért van, hogy felnőttként, ami a szóbeli kommunikációhoz
vagy a szexhez kapcsolódik…
Az utolsó kis ajándék és egy kis édes nosztalgia,
mert biztos rég hallottatok mesét, elmondok egyet,
ami szerintem kapcsolódik mindahhoz, amiről ma este beszéltünk, jó?
Vagyis amiről én beszéltem.
A történet egy kis faluban játszódik, egy egyszerű faluban,
ami nagyon kicsi és barátságtalan.
A főszereplő egy idős férfi,
de ettől még energikus,
erős és mozgékony.
Volt egy szokása,
mióta az eszét tudta. Minden reggel azelőtt ébredt,
hogy kukorékolt a kakas, és a nap sütni kezdett a hegyek felett.
Felébredt,
felkelt az ágyból,
felvette a szandálját,
felkapott két hatalmas agyag amforát,
és elindult egy öt kilométeres ösvényen, ami egy kristálytiszta forráshoz vezetett.
Ott csordultig töltötte a két amforát,
majd hazasétált ugyanazon az öt kilométeren.
Amikor visszaért a faluba,
azt a vizet használta minden szükséglete kielégítésére.
Ivott belőle, főzött vele, öntözte vele a földet,
mosott vele, adott belőle az állatoknak.
Úgy nyolc-tíz évvel korábban
az egyik amfora megrepedt,
repedezni kezdett.
Elég elnyűtt volt, mindenhol kis repedések voltak rajta.
Egy ponton a víz is kezdett kiszivárogni.
Legtöbbször, mire a férfi a faluba ért,
több mint a víz fele kiszivárgott belőle.
És mivel a mesékben a tárgyak életre kelhetnek,
egy este,
mielőtt a főszereplőnk lefeküdt volna,
a törött amforából, és elnézést a redundanciáért,
szavak törtek ki.
Elkezdett keseregni a gazdájának:
„Ó, gazdám!
Szörnyen érzem magam.
Tudom, hogy megrepedtem, és már nem vagyok akkora hasznodra.
Szégyellem magam és szomorú vagyok.
És tényleg nem bánnám, ha lecserélnél egy új amforára,
mert teljesen haszontalan vagyok!”
A férfi, hidegvérrel, de gyengéden azt válaszolta:
„Sosem foglak helyettesíteni egy új amforával.
De ma nem árulom el az okát.
Majd holnap az úton valamikor elmondom.”
És ezzel a férfi lefeküdt, ahogy minden este.
A két amfora összenézett: „Hát jó.”
És másnap,
mint mindig, a kakasszó előtt, mielőtt a nap besütött a hegyek felett,
a férfi felébredt, felvette a szandálját, és felkapta a két hatalmas amforáját.
A férfi sosem cserélte fel az amforákat a kezében.
A törött amforát mindig a jobb kezében vitte.
Mindig.
Mind odafelé, mind visszafelé.
Amikor elindultak az öt kilométeres ösvényen,
mindenki hallgatott.
Csak a madarak csiripelése hallatszott,
és a levelek halk susogás a szélben.
Amikor megérkezett a kristálytiszta forráshoz,
leült, elkezdte megtölteni az amforákat, és mindenki hallgatott.
Csak a víz hangja visszhangzott az amforák barlangszerű testében.
Visszafelé sem szólt senki egy szót sem, amíg már bőven megtették a visszaút felét.
Az amfora már sok vizet veszített.
És akkor
a főhősünk megállt.
Megállt, odafordult
a törött amforához, és így szólt:
„Érted már, miért nem helyettesítelek?
Nézd!
Nézd ezt az útszakaszt!
Virágok borítják,
hála neked.”
Érdemes élni.
Ez egyértelmű, nyilvánvaló,
de szerintem a nyilvánvaló dolgok olyan nyilvánvalóak,
hogy megfeledkezhetünk róluk. De a bánat önmagában is értékes lehet.
A mai este során
a nevetések és a vallomások között
meséltem nektek pár gyászt, amit megéltem,
néhány, az elmúlt években elszenvedett veszteségemet.
De szándékosan a végére hagytam,
és most megosztom veletek életem legnagyobb veszteségét,
a legkeményebb gyászt, amit valaha átéltem.
Azt, hogy elvesztettem önmagam.
Azt kérdezhetitek: „Ez mi?
Ez meg mit jelent? Hogy veszítheted el önmagad?”
Ez nagyon könnyű.
Annyira nagyon könnyű!
Mert szerintem még azelőtt kezdődik, hogy észrevennénk.
Kis korunkban
csak anyukánk szeretetére vágyunk, igaz?
A szeretetét, az ölelését akarjuk.
És van egy mélyen gyökerező félelem, hogy elhagynak.
Nem tudni, miért.
Szóval mindent megteszel, amit csak tudsz, hogy anyukád szeressen.
És sok minden
valószínűleg nem tükrözte az igazi éned.
De tudtad, mit tegyél és mit ne,
hogy szeressen és ne büntessen meg.
De sok minden nem tükrözte az igazi természeted, ugye?
És mi ez, ha nem az, hogy nagyon fiatalon
már felvettél egyfajta…
álarcot?
Ez apukánkkal is így volt. Hányszor akartuk büszkévé tenni apukánkat?
Hányszor vágytunk arra, hogy megveregesse a vállunkat?
Hányszor éreztük úgy, hogy az egyik tesónk a kedvenc,
és lemásoltad, amit a tesód csinált, hogy apukád rád is olyan büszke legyen.
És sok dolog, amit megtettél, nem tükrözte, ki vagy valójában.
Nem tartoztak a valódi énedhez,
de megtetted, mert vágytál apád szeretetére és arra, hogy büszke legyen.
És mi ez, ha nem az, hogy…
felvettél egy másik álarcot? Vagy nézzük meg párkapcsolatokat!
A romantikus kapcsolatokat.
Hányszor hallottuk vagy mondtuk:
„Hűha! Kihozza belőlem a legjobbat!”
És ez néha igaz is lehet.
De gyakran ezt jelenti:
„Hűha! Kihozza belőlem a legjobbat,
ami szerintem a páromnak tetszeni fog.”
Mert gyakran ismerjük egymást, és ismerjük a terheinket,
a szarságainkat, a problémáinkat.
És ha megmutatjuk az igazi énünket a partnerünknek,
félünk, pánikba esünk, hogy elmenekül.
Így az leszek, amilyennek a társam akar, hogy ne hagyjon el, és szeressen.
És mi ez, ha nem…
felvenni egy másik álarcot?
Közösségi oldalak.
Úgy tűnik, azokkal együtt nőttünk fel.
Tényleg azt gondoljuk,
hogy a profilunk 100%-ban tükrözi azt, hogy kik vagyunk?
Mert folyton le akarunk nyűgözni másokat, akiket nem is ismerünk.
Miért?
A követőkért?
A lájkokért?
Tényleg azok vagyunk, akit a profilunk mutat?
Ha igen, azt mondanánk:
„Baszki, hihetetlen hogy itt is annyi szar alak van, mint a Twitteren,
és az is, hogy annyi embernek tökéletes az élete, mint az Instagramon látni.”
De ezt csináljuk.
Tényleg azok vagyunk, akiknek a profilunk mutat minket,
vagy ez is csak…
egy újabb álarc?
Ami engem illet, nagyon ismert ember vagyok.
Közel 20 éve nagyon népszerű vagyok.
És 20 éve mindig azt akartam, hogy az emberek kedveljenek.
Tetszeni akartam.
És az egyik legnagyobb félelmem az volt, hogy az emberek seggfejnek tartanak,
vagy hogy nem kedvelnek, vagy bunkónak hisznek.
Vagy, nem tudom, hogy azt hiszik, a fejembe szállt a hírnév.
És hogy ez sose történjen meg, mindig mást helyeztem előtérbe.
Folyton átnéztem magamon
csak azért, hogy szeressenek.
Még egy halottasházban is szelfiztem.
Nem ismerem a siker kulcsát, de rájöttem, hogy a kudarc kulcsa az,
ha mindenki kedvében akarunk járni.
És amikor annyi álarcot viselsz,
eljön az a pont, és ez vagy jó, vagy rossz,
hogy az élet ad egy óriási pofont, amikor befordulsz a sarkon,
hogy nemcsak az álarcaid hullanak le, de a személyid számai is.
És még az alapok is, a szigetek is összeomolhatnak.
Rémlik az Agymanók első része? Amiben a kislány szerepel.
Amikor minden elveszett, és a látszólag elpusztíthatatlan szigetek összeomlanak.
A Család-sziget, a Barátság-sziget, a Varázssziget,
az Ártatlanság-sziget, az Őszinteség-sziget…
Volt egy pont, mikor az élet akkora pofont adott,
hogy lehullottak az álarcaim, és összeomlottak a szigeteim.
Belenéztem a tükörbe, és nem ismertem fel magam.
És higgyétek el, ez borzasztó érzés.
Szinte azt is mondhatnám,
volt egy időszak, amikor úgy éreztem, nincs talaj alattam.
Azt érzed, elhagyatott vagy,
hogy elvesztél,
és félsz…
Nagyon félsz. Mert úgy érzed, nem tudod folytatni,
mert félsz folytatni, mert nem akarod folytatni.
Megtudtam, hogy a misztikusok ezt hívják a „lélek sötét éjszakájának”.
Sokat sírtam.
Ahogy Maná mondja: „Egy egész folyónyit, tengernyit sírtam”.
De ahogy Vetusta Morla mondta:
„Csak akkor leszünk szabadok, amikor már nincs vesztenivalónk.”
Évekkel ezelőtt olvastam egy verset az én szeretett Mario Benedettimtől,
azt írja, hogy a mosoly sokkal szebb, amikor könnyek után jelenik meg.
Mint amikor kisüt a nap
sok napos eső után,
és nagy az esély arra, hogy megjelenik egy szivárvány.
Az egész folyamat után
nem tudnám megmondani, hogy jobb vagy rosszabb ember vagyok-e.
De elmondhatom, hogy sokkal hitelesebb vagyok,
és épp erről szól az egész.
Sosem voltam ennyire önmagam, mint most.
Erről eszembe jut a férfi a liftből, aki megkérdezte: „Te te vagy?”
Akkor nevettem rajta.
Talán látott rajtam valamit, és próbált figyelmeztetni.
Ha most itt állna, azt mondanám: „Most vagyok igazán önmagam.”
Nektek azt mondanám, hogy ha valaha átélitek ezt a fajta szomorúságot,
vagy ha épp most tapasztaljátok, emlékezzetek három dologra!
Első: kitartás.
Tartsatok ki! Elmúlik.
Második: ha már átélitek ezt a sötét, fájdalmas időszakot,
tanuljatok belőle!
Ne legyen hiábavaló!
Három: tegyétek azt, ami nektek jó!
Tegyétek, ami jólesik!
És ha egy szar reggelen a bögrédre írt giccses mondat
plusz lökést ad, hogy energiával lépj ki az utcára,
előre, és felejtsd el, mit gondolnak az emberek!
De mondok még valamit. Amikor a szomorúság így elragad,
sosem enged el teljesen.
Olyan, mint egy rágó, ami a cipőd talpára ragadt.
És ami engem illet, ez a szomorúság
nagy magánnyal jár.
Óriásival.
Mert úgy érzem, odakint sokkal nagyobb a zaj,
és több az ellenségeskedés.
Amikor a szomorúság és a magány újra megjelenik, és egyedül vagyok otthon,
tudjátok, mit csinálok?
A mágikus gondolkodás felé fordulok.
És talán a kanapén ülök, elnézek jobbra…
és látom a takarót.
Tudjátok, mit csinálok?
Magamhoz ölelem,
megszagolom.
És egy kis mágikus gondolat kúszik be, amitől a bejárati ajtó felé nézek,
és arra gondolok, hogy minden, ami már nem része az életemnek,
amit elvett tőlem az élet, amit szerettem és már nincs,
az élet egy nap valahogy visszaadja nekem.
És nem érdekel, hogy mit gondoltok,
mert nekem ez elég.
Köszönöm szépen, és…
és még annyit mondanék, hogy mindig,
de tényleg mindig
megéri.
A feliratot fordította: Kertai Eszter Réka