Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dani, timen er over. Hvordan går det?
Jeg føler meg faktisk bedre.
Det liker jeg å høre. Fremover og oppover.
-Sees neste uke. Takk. -Sees neste uke.
Dani, husk å sende meg pengene!
Pengene, Dani!
SENTER FOR PSYKOLOGI
DANI ROVIRA IT'S WORTH IT
Jeg har hatt en tøff tid.
Takk for at dere kom i dag.
Dere er heldige, for i dag
skal vi snakke om tristhet.
Det blir en del tilståelser i kveld.
Det første jeg må tilstå
er at de siste årene
har jeg flørtet alvorlig med tristhet.
Har jeg lært noe etter alle disse årene? Ja.
Jeg har lært mye. For det første at vi ikke liker tristhet.
Vi liker ikke å føle det eller å se det i andre.
Og vi vet ikke hvordan vi skal takle det.
I løpet av alle disse årene har bare én person
fortalt meg noe som gjorde inntrykk.
Én ettermiddag drakk jeg kaffe med en venn.
Jeg var nedfor.
Jeg åpnet meg, sa at jeg ikke orket mer.
Så sier han…
Jeg deler alt dette så dere kan bruke det i livet deres.
Plutselig sier vennen min: "Dani.
Ikke vær trist."
Jeg har ikke ringt ham siden.
Vi liker ikke tristhet eller andre ubehagelige følelser.
Men tristhet er litt verre fordi det blottlegger oss.
For når tristheten blir intens gråter vi, og det blottlegger oss.
Og det er sant at selv i dag
er det litt tabu å gråte offentlig.
Det viser sårbarhet.
Og uten å innse det
prøver vi å stoppe det i småbarn, ikke sant?
"Ikke gråt. Det ser stygt ut."
Om jeg hører noen si det til et barn, sparker jeg dem.
Den voksne, mener jeg.
Det å gråte
sees som en kjønnsgreie selv nå.
Det er et berømt sitat som er over 500 år gammelt.
Noen av dere har nok hørt det.
Det var da de katolske monarkene gjenerobret Spania,
og den siste høyborgen var kongeriket Granada.
Husker dere det?
Boabdil var der med følget sitt. De hadde vært beleiret lenge.
Det er historie. Vi vet hvordan det ender.
Men Boabdil måtte gi fra seg bynøklene.
Det må ha vært noe av det vanskeligste noen historisk figur har gjort.
I det øyeblikket sier Boabdils mor,
ikke en svigermor til søsterens kusine,
men nei, Boabdils egen mor sier:
"Gråt som en kvinne for det du ikke kunne forsvare som en mann."
Unnskyld meg?
Boabdila holdt ikke tilbake.
Fortiden er prolog, ikke sant?
Jeg antar at vi alle har vært triste en gang,
noen mer, noen oftere.
Jeg har tenkt på om det fantes et tidspunkt i livet mitt
da tristheten virkelig presset seg inn på en måte jeg ikke kunne ignorere.
Og ja, jeg tror det var et bestemt øyeblikk
for rundt 11 år siden,
rundt da filmen Spanish Affair kom ut. Det høres kjent ut, ikke sant?
Jeg hadde aldri vært i en film før. Ikke én eneste gang.
Jeg gjorde det samme som nå,
og plutselig fikk jeg en sjanse til å være i en film.
Selvsagt sa jeg ja. Plutselig fikk jeg hovedrollen
i spansk histories mest lønnsomme film.
Slik det går med bransjen tar jeg rekorden med meg i grava.
Jeg vet ikke om jeg skal le eller gråte, men fakta er fakta.
Jeg vet ikke hvordan dere så det, som en stor begivenhet eller noe,
men jeg vet ikke om noen tenkte på hvordan det var for meg.
For meg var det noen sprø måneder
da utrolige ting begynte å skje, og jeg ante ikke hvordan jeg skulle takle det.
Jeg gikk fra å aldri ha filmet til å plutselig bli bombardert
med manus og tilbud fra regissører og produsenter.
"Dette er sprøtt!"
Jobbtilbud i teater.
Jeg drev med teater, men etterspørselen tredoblet seg.
"Dani, gi oss et show i Alicante!" "Ok!"
"Dani, gi oss et show i Barcelona!" "Ok!"
"Gi oss et show i Murcia!"
"Hvorfor Murcia?" "Godt poeng." Jeg dro ikke.
Jeg må fornærme de fra Murcia litt, ellers blir ingen av oss blide.
Er det noen fra Murcia her? Nei, ingen bryr seg.
Dere vet hvordan merkevarer fungerer?
De klistrer et berømt ansikt på noe…
Det virker på meg. Om jeg ser reklame med en kjendis,
løper jeg ut i undertøyet for å handle.
Så merkene ringte meg. "Dani, merket vårt…
Ditt ansikt på vårt merke, vårt merke på ditt ansikt."
"Jeg forstår ingenting."
Jeg begynte å date stjernen i filmen.
Det var en vakker kjærlighetshistorie.
På papiret, fra utsiden, ikke sant?
Dere kan ikke forestille dere hvordan det var for meg.
Men tre, fire måneder senere
våkner jeg en morgen…
Plutselig våkner jeg en morgen
og storgråter, bare: "Å, faen."
Som når du må drite, og bare: "dritt."
Jeg kunne ikke stoppe og visste ikke hvorfor.
Så plutselig sa kjæresten min noe av det mest fornuftige jeg har hørt.
"Dani, hvorfor går du ikke i terapi?"
"Greit."
Det er rart når du tenker på det. De replikkene ser man sjelden sammen.
"Hvorfor ikke prøve terapi?" "Greit." Nei.
Oftest er det mer: "Hvorfor ikke prøve terapi?"
"Terapi?
En hodekrymper? Galehuset? Tror du jeg er gal?"
"Nei, jeg sier ikke det."
"Er jeg gal?" "Nei, Dani."
"Fordi jeg har gått i terapi i 11 år.
Og la meg fortelle dere noe, ok?
Jeg er lei av å gå i terapi på grunn av folk som ikke går i terapi.
Bare sier det.
Hvis du er så imot terapi,
betal i det minste for vår siden vi fikser dine problemer også.
Jeg ble anbefalt en terapeut, den samme jeg hadde gått til i 11 år.
Jeg går fortsatt til ham. Dr. Frisk.
Jeg har aldri vært i terapi før, og plutselig er jeg i dette rommet
med en fyr med snilt ansikt som sitter i en lenestol
med en stol foran seg.
Jeg setter meg og han sier: "Dani, hva brakte deg hit?"
Først visste jeg ikke hva jeg skulle si.
Men jeg åpnet meg for ham, snakket og snakket.
En hel time. Det er ikke normalt for meg.
Da timen var omme, stoppet han meg og sa:
"Dani, jeg merker en dyp tristhet i deg."
"Oi, tristhet?" Det hadde jeg ikke tenkt på.
Jeg tenkte kanskje frustrasjon, press, stress.
Nei, tristhet. "Hva er greia med det?" "Det er to ting som foregår.
Én, du sørger.
Og to, du vet ikke at du sørger."
"Men ingen jeg kjenner har dødd."
"Nei, det er kanskje ikke bokstavelig.
Det kan være en metaforisk død av noe i livet ditt."
Og plutselig begynte jeg å forstå mye.
Som at vi ikke vet hvor dyrebare visse ting er
fordi vi har dem.
Vi savner dem først når de er borte.
For eksempel, jeg vet de fleste av dere har noe
dere ikke tenker på fordi ingen har tatt det fra dere.
Som armer, ok? Veldig åpenbart, ikke sant?
Du våkner ikke hver morgen og tenker: "Gudskjelov.
Nok en fin tirsdag med armer." Nei, vi har dem bare.
Men jeg snakker om noe litt mer subtilt, som er anonymitet.
Man innser ikke hvor viktig den er før den er borte.
Det slo meg da jeg merket at jeg ikke kunne gjøre visse hverdagslige ting,
som å hente nevøene mine på skolen,
eller kjøpe mat og øl og dra til Málaga-stranden
med en bok, sitte under en parasoll og få være i fred.
Det er borte nå.
Dere må forstå at når jeg gikk ut da, var jeg en sjelden Pokémon.
Det var vilt. Vel, 11 år har gått.
Kanskje dere vil spørre hvordan det går?
"Bedre."
Ikke "bra". "Bedre."
Det har gått 11 år,
og over tid lærer man seg å takle det livet bringer.
Og hypen har stilnet. Jeg er mindre trendy nå.
Jeg er takknemlig for det.
Dessuten er jeg mye hjemme for tiden.
I kveld skal jeg dele en rekke verktøy
som hjalp meg ut av en tøff periode.
Jeg skal også gi råd. Jeg liker å gi råd. Noen hater det.
"Folk som gir råd…" Ikke ta det, da.
La meg gi dere et råd, dagens første.
Hvis du går nedover gata og ser noen du virkelig beundrer,
og jeg mener virkelig beundrer,
ikke en du bare vil skryte av å ha møtt på nettet
uten å bry deg om det er Pepón Nieto eller Ortega Smith.
Nei, jeg mener ekte beundring.
Hvis du ser en sånn på gata,
er mitt råd
å la dem være.
La dem være.
Se på fra avstand, som om du er på safari. I deres habitat. Se hva de gjør.
Men la dem… Ikke…
For du vet ikke hvor personen er på vei,
hvor de kommer fra eller hva de sliter med.
Men hvis du fortsatt føler den ukontrollerbare trangen
til å snakke med den personen,
har jeg et tips til.
Først, tenk grundig på hva du vil gjøre.
Og angrip.
Jeg mener det ikke bokstavelig.
Mye har skjedd gjennom årene, noe mer enn én gang.
Jeg skal fortelle et par så vi kan le, men én er en klassiker.
Noen kommer bort til deg og sier:
"Jøss, det er Dani Rovira! Jøss, du er en fan!"
Hva du enn sier, kjære.
Eller den andre versjonen: "Jøss, Dani Rovira, jeg er idolet ditt!"
"Ja, absolutt. Soverommet mitt er fullt av plakater av deg."
"Fan" og "idol" er ikke det samme, men de er ikke motsetninger.
Men jeg skjønner det. Ord kan forvirre, spesielt hvis du er nervøs.
Det skjer meg stadig vekk.
Det skjer meg med "tunnel" og "bro".
Jeg vet hva en tunnel er. Jeg vet hva en bro er.
Men noen ganger, når jeg snakker, blander jeg dem.
Jeg sa til broren min: "Hvordan gikk tunnelen hos tannlegen?"
"Hvilken tunnel, dust?"
Samme med "ryggsekk" og "koffert", "skjorte" og "t-skjorte".
Og på engelsk er noen ord alltid forvirrende.
Jeg kan ikke engelsk, men jeg kan late som.
Men det er to ord som alltid forvirrer meg.
De er "etter" og "før".
Fordi "etter" høres ut som…
"Når var det?" "Det var etter i går." Bare…
Og "før" høres ut som det kan vente. "Når er det?" "Det er til 'før'."
Jeg føler at de er de som tar feil.
Og så er det folk som blander… Alle har sine grunner.
"Jeg blander ordet 'pikk' med 'guacamole."
Det er flott, Nacho.
Uansett…
Når folk ser meg på gata og kommer bort til meg,
skuffer jeg dem som regel.
Om det er en kjapp samtale, skuffer jeg dem for moro skyld.
Mange går fra det møtet og tenker én av to ting.
Enten at jeg er frekk,
eller at jeg er veldig sjenert.
Jeg er ikke sjenert.
Jeg er bare diskré.
På gata har jeg alltid på caps,
passer mine egne saker, hodetelefoner på og med hodet lavt.
Om du lar meg være, lar jeg deg være.
Det er noe jeg ikke…
Det skjedde nylig i Burgos. Burgos, byen som aldri sover.
Gatene var tomme kl. 16.00.
Jeg bare: "Dette er flott." Plutselig roper en fyr på andre fortauet:
"En berømt fyr!"
Jeg bare: "Seriøst?
Hvis du skal rope etter meg, vær spesifikk. En berømt fyr.
Du er sikkert også berømt i stua di."
Du kan i det minste si "God dag".
Si "Hei", "Står til", eller et verb. Noen sier. "Dani, bilde!"
Det høres ut som, "Dani, her!" Som om de kastet noe.
Kom igjen. Hør…
En gang var jeg i en heis. Jeg tror det var på et hotell.
Du trykker på knappen,
dørene lukkes og du ser noen nærme seg.
Da tar du den klassiske: "Å, ja…" Du vil ikke at de skal komme inn.
Du gjør sånn: "Å, ja…"
Men du trykker ikke på noen knapper.
"Å…" Hva er dette?
Dette er falskt. Dette er…
"Å…" Det kan være moren din i rullestol. "Dani…"
"Ja, mamma…" Den lukkes. "Faen ta deg, kjerring."
Hva er galt? Vi vil ikke. Det er sånn vi er.
Vi liker å være alene i heisen.
Kanskje for å se i speilet, ta et bilde, justere balla.
Uansett, en gammel mann kom inn med hvitt skjegg,
hvitt hår, med løse klær, veldig zen-stemning.
"Hva er greia hans?"
Han trykker på knappen.
Vi står der i den klassiske pinlige heisstillheten.
Han sier "Unnskyld, kan jeg spørre om noe?"
Jeg tenker: "Du spør nå, dette blir ditt andre."
"Ja, selvfølgelig."
Han stirrer på meg,
og han sier…
"Er det deg?"
Han sa det så alvorlig. Jeg var ikke sikker.
Jeg så meg i speilet.
"Har jeg på Spider-Man-drakt eller noe?"
"Er det deg?" spør jævelen.
Det minner meg om et intervju med Estopa. En av dem sa at han gikk, og noen sa:
"Er det deg eller broren din?"
Det er sykt.
Fra pandemien til nå… Slapp av, dette er første og siste gang
jeg skal nevne denne globale hendelsen som snudde livene våre opp ned
og ga alle noen ekstra byrder å bære i ryggsekken,
noen mer enn andre.
Min sekk har vært full av gremliner siden den hendelsen.
Jeg har gått gjennom en del tap, flere enn jeg vil telle.
Noen var tøffere enn andre, men tap likevel.
Jeg vil dele to tap jeg har måttet takle gjennom årene
som gikk sterkt innpå meg.
Det var tapet av to gode venner,
som var som familie for meg,
mine livsledsagere,
valpene mine Bullo og Carapapa, ok?
Og en døde åtte måneder den andre.
Jeg sørget fortsatt over den første da den andre døde. Bare: "Oi."
Jeg gråt.
Jeg gråt…
Jeg gråt som en kvinne
for det jeg ikke kunne forsvare som en veterinær.
Men det var en slags gråting som fikk meg til å tenke:
"Faen, jeg har aldri grått sånn før."
Og dere kjenner meg. Jeg elsker å gi navn til ting.
Det var den typen gråting jeg kalte "rene tårer".
"Rene tårer." Jeg følte smerte.
Jeg savnet dem. Jeg var trist. Jeg hadde hulkende hikke…
Alt det. Men det føltes rent. Vet dere hvorfor?
Fordi jeg ikke følte skyld.
Det er en lettelse. De døde 12 år gamle.
Kunne de ha levd lenger? Ja.
Kunne de ha dødd før? Absolutt.
Men vi hadde det fint. Jeg reddet livene deres.
På en måte reddet de mitt også. Alt er i orden.
Og terapeuten min, dr. Frisk, sier alltid:
"Dani, gråting er en måte å helbrede sorgen på,
og en måte å hedre det som ikke er her lenger på.
Og når tårene blir til historier, til latter, til minner,
må du fortsette,
fordi det er å hylle det som ikke lenger er her."
Så med det i tankene,
skal jeg fortelle en liten historie fra da jeg fikk hunden min, Carapapa.
Jeg hadde aldri hatt hund før. Helt grønn.
Og plutselig var jeg
alene i leiligheten min med denne lille pelsklumpen,
knapt tre kilo, tre eller fire måneder gammel, en valp.
Den første uken var vi uatskillelige.
Jeg: "Hvordan funker dette?" Hun: "Hvordan funker han?"
Vi var som…
Men før eller senere må du jobbe.
Om du bor alene, må hun være hjemme alene en stund.
De første gangen, bare "Oi."
Jeg gjorde alt klart for henne.
Senga, noe å drikke. Vann, selvsagt. Jeg gir henne ikke cola.
Jeg gir henne litt mat. Jeg sørger for at alt er trygt.
Og jeg drar på jobb, men jeg er litt motvillig.
Etter seks, sju timer kommer jeg hjem og naboen kommer og sier:
"Dani, hun har grått hele morgenen og skraper på døra med poten."
"Å nei. Seriøst…"
Jeg åpner døren og ser to, tre dammer med tiss, en bæsj.
Stolbeinet var opptygd, bare…
Og der er hun, i gangen, ser veldig nervøs ut, bare…
Tisser på seg. Jeg sier: "Stakkars. Carapapa, kom nå, hva er galt?"
"Sånn, ja. Ikke vær redd.
Vil du gå i terapi?"
"Ok." Ok, ikke sant?
Se opp.
Uansett, jeg får anbefalt en hundetrener, en etolog.
Jeg snakker med ham og forklare hva som skjedde.
Han sier: "Slapp av, Dani.
Det er helt normalt, spesielt med nye valper.
"Det du har med å gjøre er noe som kalles separasjonsangst."
Og jeg bare: "Jøss!"
Og jeg spør: "Hva er det?"
"Vel, i bunn og grunn
betyr det at hunden din har separasjonsangst."
Navnet er definisjonen.
"Ok, er det noe jeg kan gjøre?"
"Ja, det finnes noen enkle metoder. Du må bare være konsekvent."
Jeg prøvde noen, men spesielt én hjalp virkelig.
Det var veldig rørende, så jeg vil dele det med dere.
Han sa: "Dani, når du går ut i noen timer,
gi henne et klesplagg som lukter som deg, ok?"
Som dere vet er hunders luktesans tusen ganger bedre enn vår.
Luktesansen deres er også nært knyttet til følelsene,
som er veldig spesielt.
Vi hadde det, men mistet det i forsøket på å være siviliserte.
Det virket lurt. "Når du drar, legg igjen klær som lukter som deg.
Hunder har en slags egen magisk tankeprosess,
og om de kan lukte noen
som representerer en venn, beskytter,
vokter, familie, hjelper det dem å roe seg."
Jeg sier: "Det er vakkert. Jeg skal prøve."
Før jeg drar på jobb
går jeg til kleshaugen i skapet mitt,
og jeg bare…
Og jeg ser en vinterpysj fra steinalderen.
Jeg lukter på den: "Herregud, den lukter som meg.
Hvordan kan den lukte mer meg enn meg?"
Før jeg drar, flytter jeg senga hennes ut i gangen,
Jeg tar pysjen, løfter valpen, jeg setter henne ned der.
Hun ligger der rolig med hodet i pysjen slik…
Hun var kjemperolig. Jeg dro og tenkte:
"Dette vil enten drepe deg eller gjøre deg sterkere."
Jeg tenkte: "Vi får se om det virker."
Jeg kom tilbake seks, sju timer senere. Jeg jobber aldri åtte.
Og naboen har ikke kommet ut for å si noe ennå.
Og jeg åpner døra.
Og jeg ser senga,
pysjen,
men hunden var ikke der,
som var hovedfokuset mitt.
Jeg stopper, ser meg rundt, lytter nøye,
og jeg hører…
Jeg har en gang her og ei stue…
Vel, stua. Jeg har ikke 17 stuer.
Jeg går bort,
og på gulvet ved sofaen ser jeg…
Jeg har et teppe på sofaen.
Et vanlig teppe man bruker til lunsj-blunden.
Jeg er andalusisk, greit?
Det må ha hengt ned,
og hunden må ha dratt det ned.
Jeg så teppet på gulvet,
i en haug,
og hunden som sov på det
og storkoste seg.
"Selvsagt, teppet lukter som meg.
Jævelen selvmedisinerte."
Selvsagt.
Jeg sa: "Så lenge det funket…"
Jeg la teppet på sofaen, tilbrakte dagen med henne,
og pysjen igjen neste dag. Tre ganger til, teppet.
Fjerde gang, da jeg prøvde å legge det tilbake,
så hun på meg som mafiaboss Joe Pesci, og sa:
"Teppet er mitt nå." Jeg bare…
Og fra da av var det hennes teppe.
Hun hadde det resten av livet,
helt til siste slutt.
Innen den tid luktet det mer som henne enn som meg.
I tilfelle noen av dere har en ny hund hjemme som har det vanskelig,
først, ring en profesjonell.
Vit at det finnes veldig nyttige teknikker der ute.
Dette er et slags vendepunkt i showet, ok?
Dere er et flott publikum og har holdt hånden min gjennom alt.
Så jeg vil takke dere ved å dele en tilståelse.
Og dere vet at det er sant, for dette opptaket skal sendes.
Jeg slapp ikke det andre. Publikum sugde.
Dette skal sendes.
Det er sant.
Når dere finner ut at jeg sa det samme sist…
Jeg har en tilståelse. En liten gave, ok?
Hør etter.
Jeg er en stor fan,
og jeg mener en kjempefan…
Dere er hekta, ikke sant?
Dere hadde blitt med i en kult om jeg ba dere.
Se opp. Nei, jeg tuller.
Ok, her kommer det.
Jeg er en stor, og jeg mener kjempestor fan…
…av å sleike fitte.
Kjempefan.
Noe av det jeg liker best i livet, er nok å sleike fitte.
Tenk om jeg byttet tema. Dere bare: "Hva skjer?
Han gikk fra traumer til fitte."
Slapp av. Ta hånden min, så går vi til et trygt sted.
Ikke vær redde.
Ok.
Siden jeg er en stor fan,
når jeg får sjansen,
når situasjonen tillater det,
ber jeg om å få gjøre det.
Matteus 7:7: "Be, så skal du få." Det står i Bibelen.
Av en eller annen grunn, i løpet av alle disse årene…
Jeg er nok bare veldig heldig.
…har jeg fått muligheten nok ganger
til å kunne si at jeg er en jævla fitteekspert.
Ingen er bedre enn meg til å sleike fitte.
Ingen.
Ok.
Når det er sagt…
Når det er sagt,
har jeg en liten gave til dere i kveld…
Fantasien løp løpsk der, eller?
Jeg hadde hatt vaskebrett på tunga innen kvelden var omme.
Nei, jeg vil gi dere noen tips,
noen råd,
slik at fra nå av,
når dere utfører den vakre kunsten cunnilingus
kan dere gjøre det mer tilfredsstillende, ok?
Dere tenker kanskje: "Faen, Dani vil lære oss å sleike fitte bedre."
Nei.
Nei, dette handler ikke om det.
Mitt råd er
at folk som har fitte lar oss sleike den.
Bare bytter synspunkt her. Ok.
Når det er sagt, før vi hopper uti, er det det perfekte øyeblikket
til å snakke litt om genital anatomi, ok?
Jeg tror det trengs. Kanskje dere er uenige.
Det er alltid nødvendig å gi litt kontekst, ok?
Unnskyld meg om jeg blir litt teknisk.
Hva er en pikk?
Beklager, det blir mye "pikk" og "fitte".
De er bare tre stavelser, som alle andre gjentatte ord.
Vi er voksne.
Ingen grunn til eufemismer om det finnes et ord.
Hva er en pikk?
Pikken er en av menneskekroppens kjønnsorganer,
rett under kjønnsområdet. Den er en del av kroppen som stikker ut.
Noen stikker ut mer, og andre trenger du et speil til.
Hør her…
Siden jeg elsker navn og metaforer… Om jeg var en katedral…
Om jeg var en katedral,
hadde det vært vannspyeren.
Katedraler og vannspyere… Nok til alle.
Hvor ofte har dere sett en stor katedral med skuffende vannspyer?
Eller kanskje en liten sognekirke, og vannspyeren kommer ikke inn døra.
Kanskje du ser en katedral. "Hvor er vannspyeren?"
Den har en, men siden katedralen er overgrodd, ser man den ikke.
Den må klippes.
Eller kanskje katedralveggen er så glatt at du ser vannspyeren milevis unna.
Noen har store hoder. Noen ser triste ut.
Noen vannspyere skjeve.
Noen har blitt mindre faste med årene.
Du har mikro-vannspyeren, blyanten…
Det er mange slags vannspyere.
Og alle er vakre.
Og alle fortjener å føle nytelse, ok?
Og jeg mener
at pikken er en mye mer tilgjengelig kroppsdel, ikke sant?
Vi bruker klær, men hvis vi gikk rundt nakne…
Jeg liker en tur på nakenstrand om sommeren.
Jeg liker å være naken. "Hvilken strand?" Hemmelig.
Jeg drar alltid til en med en kompis.
Han dukker alltid opp etter meg.
Han kommer naken ut av bilen.
Han er allerede naken.
Jeg er på stranda og ser ham komme, og han har en kjøler, en parasoll,
en veske her… Hendene er fulle.
Han går bort til meg, sier hei, men setter ikke fra seg noe.
"Står til, Dani? hva skjer?" Jeg bare…
Jeg kysser ham ikke på kinnet. "Hvordan henger'n?"
Se for dere et moderne monarki, men det er en nudistkoloni.
Du kommer på en kongelig mottakelse. "Hei, står til?
God dag, Deres Majestet. Hvordan går det?"
Eller på T-banen.
Tenk deg at du er der.
Noen sier: "Holder du fast?"
"Ja." "Da er vi to. Kom igjen.
Gi meg de skarpe svingene."
Uansett…
Hva er ei fitte?
Fitta er menneskekroppens andre kjønnsorgan,
men i stedet for å være i kjønnsområdet, er den gjemt litt lenger ned
i et område jeg liker å kalle den aragoniske perinealregionen.
Fra utsiden er den litt mer beskjeden,
litt mer diskré.
Fitta er mer innebygget.
Vel…
Noen fitter ser ut som et slurvete skinkesmørbrød.
Du får bare munnen full av kjøttpålegg.
Litt brød skader ikke.
Men alle fitter er vakre,
og alle fortjener å føle nytelse, ok?
Ergonomisk sett
er det enklere å suge en pikk.
Det finnes flere enkle teknikker.
Du trenger ikke være i perfekt form for å suge pikk.
Her er noen med pikk.
Du sier "hei". God stemning. "Kan jeg suge deg?"
"Ja, sug meg." Du bare…
Du bøyer deg ned sånn…
Du kan gjøre sånn, eller sånn. Selv uten hender.
Hvis de ligger slik, med eller uten hender.
Hvis de står vendt mot hverandre, kan du styre skipet bakfra.
Jeg antar det er mer gøy å suge pikk.
Ikke sant? Det er det jeg har hørt.
Nei, vent. La meg si noe.
Jeg har hatt det så gøy at jeg kanskje kommer neste år
og forteller hvordan det var.
Forsiktig.
Ikke la heteroseksualitet stoppe deg fra å ha det gøy.
Vi lever bare én gang. Forsiktig.
Hvis du suger pikk, suger du pikk.
Men
å sleike fitte, om eieren av fitta ikke hjelper litt,
ergonomisk,
er litt mer komplisert.
Samme situasjon, ikke sant? Du er med ei som har fitte. God stemning.
"Skal jeg slikke deg?" "Gjør det."
Og vanligvis gjør personen sånn: "Ok, sleik fitta mi."
Kom igjen!
Og du ser på dem…
Du ser på dem, og får lyst til å si:
"Ser ut som Bleke Fangarm falt fra femte etasje."
Du sparker dem sånn: "Hei, jente."
Skal du utføre cunnilingus eller ringe rettsmedisineren?
Samme det. Hun hjelper ikke.
Men siden jeg liker det, gjør jeg jobben for oss begge.
Og så…
Stillingen er ubehagelig fra begynnelsen.
Unnskyld meg.
Plutselig er du sånn… Ser på…
Stillingen er pinlig fordi personen er… fordi…
Siden lyset er av, i stedet for å rote rundt for å finne alt,
begynner du å dytte rundt med ansiktet.
Du dytter rundt med ansiktet ditt…
Se for dere et trøffelsvin.
Leter… Du er der inne…
Men stillingen er veldig klønete.
Veldig klønete, og du vil si:
"Hjelp meg litt. Trekk inn halebeinet.
Legg hoftene litt bakover. Hjelp meg med vinkelen?"
Og i tillegg, med én gang de føler den første kriblingen,
hva gjør de? De bare… Så snur de seg og gjør det enda vanskeligere.
Du er ikke lenger et trøffelsvin.
Du har blitt en maursluker.
Hvis de går ut og noen andre kommer inn, ser de en mann drikke fra en dam.
"Hei."
"Er det tørke her?" Uansett… La meg fortelle noe.
Mennesker har noe kalt halsvirvler, ok?
På et tidspunkt slutter de å strekke seg.
Du er der nede i 10, 15 minutter. En halvtime, samme hva som trengs!
Men når du er ferdig, er nakken bare…
Du ender opp med prolaps.
"Likte du det?" "Ja. Hva feiler det halsen din?"
"Jeg skal ha fiolintime.
Når du drar, stikker jeg den her."
Du kan være sånn i en uke. "Hva gjør jeg nå?"
Jeg drar på leilighetsjakt. "Til salgs, fjerde etasje."
Mens jeg har dere her…
For faen!
Ok.
Andre tips.
Jeg vet dere har klaget hele livet,
og med god grunn,
på at partnerne deres er selvopptatte,
at de alltid har vært egoistiske,
at deres nytelse er viktigere enn deres, at når de er ferdige, er alt over.
Det stemmer. Det har vært sånn i mange år.
Men heldigvis lever vi endelig i en tid
med fremgang, likhet, åpenhet,
generell gavmildhet.
Det er veldig kult.
Hvis du hadde sagt "klitoris" for 25 år siden,
hadde jeg sagt: "Vann-Pokémon!"
Men nå kan jeg si:
"Visste du at klitoris er det eneste organet i menneskekroppen
som er designet kun for å motta nytelse?"
-Pokker! -Ja!
"Ja", sier hun. Selvsagt.
Og hun har bare én hånd oppe.
Om det er sånn det er, la oss gjøre det beste ut av det.
Jeg mener, når du skal til å utføre cunnilingus,
en fittebuffé,
er klitoris alltid her. Ikke bokstavelig talt. Vel, noen ganger.
Men man må jo finne den.
Det er ikke som du sier… Hvis fitta er familiær…
Jeg mener "familiær". Vent litt…
Du er fam… Jeg mener…
Noen du kjenner. Jævla spansk!
Du tar de første sekundene for å bli kjent med kartet.
Hver fitte er sin egen verden. Husk det.
Så du er opp i den, og plutselig…
Jeg mener ikke G-punktet, men du ser etter klitoris.
Du ser etter…
Når du finner den, sier du "Der!" Nei.
"Der, da?" Nei.
Du er ikke ei ku som slikker en stolpe.
Du må være…
Det er ikke likt for alle. Litt her, litt press her.
Du lytter, observerer. Det er magisk.
Etter to eller tre minutter, når du har lært det,
når de begynner å bli revet med, sier de: "Ai!"
De sier: "Oi!" Og glir en halvmeter unna deg.
Og du er der og bare…
Med en bro hengende fra munnen:
"Faen, jeg burde ha merket posisjonen."
Det er som når du leser Don Quijote og mister den,
og ikke bruker bokmerke. "Jeg aner ikke hvor jeg var."
Du kan vri deg om du liker det,
men ikke flytt på deg.
Jeg begynte å slikke her og endte opp her.
Jeg ser ut som en Roomba på jakt etter ladestasjonen. Vær så snill!
Tredje tips.
Ikke si noe viktig mens vi er der nede.
Det er vanskelig å høre.
Meldingen blir forvrengt.
Mange morgener har jeg hørt:
"Hei, kjøpte du ikke kaffe?"
"Jeg visste ikke at vi trengte kaffe." "Jeg sa det i går."
"I går kveld, når?"
"I går kveld da du var der nede…" "Å.
Jeg hørte mye. Jeg forsto ingenting."
Jeg var der nede, og jeg hørte noe som…
Jeg bare…
"Jeg trodde du hadde blitt gal og sang en Maluma-sang."
Og til slutt, det fjerde og viktigste tipset.
Det er ikke et eventyr, fantasi eller vandrehistorie.
Nei. Det er virkeligheten.
Du kan få orgasme
gjennom cunnilingus.
Det er noe vakkert.
Det er et mål vi alltid burde ha i tankene.
Det er herlig. Seriøst.
Men dere,
om dere noen gang
får orgasme gjennom cunnilingus,
vær så snill, glem aldri…
Dette er alvorlig.
Glem aldri
at det du har mellom beina…
…er et menneske
som vil fortsette å leve livet sitt.
Vær så snill.
Fordi jeg kan forstå at når du innser at det er noe
mellom beina dine som føles godt,
slår overlevelsesinstinktet inn som en bjørnefelle.
"Jeg vil ha deg for meg selv for alltid."
Husk at den personen har følelser,
og de trenger et visst nivå oksygen til hjernen, ok?
Livet mitt har gått i revy fire eller fem ganger i slike situasjoner.
Jeg snakker sant.
Jeg sleiker ikke ei fitte med mindre en jekk holder senga.
Jeg har gjort alt. Jeg har spilt død.
"Kanskje hun åpner seg om hun tror byttet er dødt."
Jeg har smurt vaselin bak ørene
som du gjør med dumme barn for å få hodet løs fra rekkverket.
En gang byttet jeg ut hodet mitt med en melon.
Melonen sprakk. Det kunne ha vært meg!
Dere har gått for langt
med Body Pump, med Pilates, med CrossFit.
Vær så snill!
Vær så snill.
Ikke bit hånden som mater deg.
Ok, jeg deler disse tipsene med dere
med den hensikt at fra og med i dag, kan denne byen og de som ser dette
leve et lykkeligere liv når de holder på med cunnilingus.
Jeg vil bare at folk skal ha det bra.
Folk er så sinte.
Men det er alltid en gruppe med et "men".
De sier: "Ok, greit.
Råd til folk som eier en fitte. Hva med folk med pikk?
Gjør du alt du må når du blir sugd?"
Jeg sier. "Jeg? Jeg gjør absolutt min del."
Jeg gjør det.
Hva da? Ting som tilgjengelighet, for eksempel.
Jeg sier alltid ja.
Én gang sa jeg nei, men det var under skriftemålet.
Og så…
Jeg må si
at over 90 % av gangene
noen har tilbudt seg å suge meg,
har de vanligvis langt hår.
Og ofte lar de håret være løst.
Hva skjer da?
Mens du ser dem gi deg den utrolige nytelsen,
ser du dem der nede som…
Ser du seriøst på at de gjør det
uten å gjøre noe med det?
Jeg har alltid…
Og jeg…
"Bare fokuser på oppgaven. Jeg skal…”
Jeg gir dem så klart en hestehale.
Det har skjedd at når de er ferdige, sier de "karibiske fletter?"
"Jeg kan farge det i morgen om du har tid."
Et av verktøyene som har hjulpet meg
gjennom depresjon, og jeg skammer meg ikke,
er magisk tenkning, ok?
Jeg vet at mange hører det og sier: "Dani, de greiene, magisk tenking…"
Det er folk som ikke tror på det eller som… Hør.
Magisk tenkning finnes, samme om vi tror på det eller ei.
Det har eksistert i flere hundre år. Vi har alle gjort det uten å vite det.
For eksempel, det er bursdagen din.
Du får en kake med lys. Lysene er tent.
Familien og vennene dine synger "Gratulerer med dagen".
Og når sangen er over, skal du blåse ut lysene, og alle sier: "Nei, vent!
Ønsk deg noe."
Og du gjør det, selv om du ikke tror på det.
Du tenker: "De maser. Jeg finner på noe." Du finner like gjerne på et kult ønske.
"Bare i tilfelle."
Det er magisk tenkning.
Magisk tenking er som når du har
en utfordring eller begivenhet
som bekymrer deg litt, som er vanskelig.
Du har en kjole eller skjorte
du har en følelsesmessig forbindelse til.
Den gir deg hell og god energi.
"Jeg tar på denne kjolen fordi den vil hjelpe meg å takle det."
Det er magisk tenkning.
Det er når du er hjemme, drikker morgenkaffen, du føler deg jævlig,
og koppen din har en av de teite frasene
alle himler med øynene av.
Men hvis den teite frasen hjelper deg å gå ut og føle deg bedre,
er det magisk tenkning. Det er ekte fordi det hjelper deg.
Hvis det hjelper, bruk magisk tenkning alt du vil.
Jeg har alltid brukt magisk tenkning.
Men mer i denne tøffe perioden.
Jeg har brukt det mye mer.
For eksempel når jeg trener.
Jeg liker å trene. Jeg studerte idrettsvitenskap.
Men sannheten er at i løpet av den tiden, siden hjernekjemien din er feil,
føler hele kroppen det. Du føler deg forferdelig.
Tristheten stopper deg.
Jeg løp i Retiro Park,
og en dag løp en mime forbi. Jeg sa: "Det er trist!
Det er trist."
Jeg liker å løpe i Madrid Río.
Og jeg husker jeg løp en dag.
Jeg hadde løpt en kilometer. Jeg tenkte: "Jeg kan ikke mer."
Jeg ville gråte. Jeg hadde ingenting igjen.
Jeg bare…
"Dani, kom igjen. Tenk litt magisk."
Bare: "Kom igjen."
Jeg så fremover, og omtrent 500 meter unna
var det en tunnel. Eller en bro, jeg vet ikke.
Omtrent 500 meter unna.
Jeg sa til meg selv:
"Hvis jeg kommer meg dit
på to og et halvt minutt…"
Jeg fant på det der og da.
Jeg sa:
"Foreldrene mine blir satt fri.
De har blitt kidnappet
i Colombia
av et narkokartell."
Det er ikke sant,
men jeg trodde på det.
Dere skulle sett meg løpe i Madrid Río den dagen.
Jeg bare:
"Foreldrene mine!"
Jeg når broen. To og et halvt minutt.
Fungerer magisk tenkning?
Jeg klarte det. Det var ikke sant.
Jeg fant det på.
Foreldrene mine er fortsatt gisler.
Jeg skal be om en tjeneste.
Opp med hånden hvis du har kjæreste.
Hen trenger ikke å være her, men du har det.
Det blir ikke personlig. Jeg vil bare se…
Opp med hånden hvis du har kjæreste.
Ok.
Ja, det er vanligvis halvparten, mer eller mindre.
Det er en merkelig oppførsel.
Takk. Noen ganger rekker noen opp hånden, ser bort: "Hva?" "Vi er ikke…"
Et slags limbo.
I så fall blir det en fotnote: "Se "Vil date meg."
Det oppklarer ting.
Jeg skal si en ubehagelig sannhet.
Og dette er den eneste absolutte sannheten jeg deler i kveld.
Alle par lyver til hverandre.
Alle sammen.
Er noen uenige?
Ok.
Men jeg skal parkere den tanken for nå.
Ok?
Jeg skal bli som en av de kokkene du ser på tv.
De blander en saus
og sier: "Og vi setter denne sausen til side…"
Der borte, ok?
Jeg glemmer det ikke.
Jeg har et annet verktøy jeg vil dele med dere.
Meditasjon. Meditasjon har virkelig hjulpet meg.
Noen hører "meditasjon" og sier: "Dani, hele den meditasjonsgreia…
Det er da for yogier? De åndelige menneskene som sitter rart."
Nei.
Alle kan meditere.
Jeg mediterer, så…
Jeg har til og med en meditasjonsapp på mobilen.
Det er ikke komplisert. Du må bare gjøre det.
Hvordan skal jeg forklare
hva meditasjon betyr for meg med noen få ord?
For meg.
For meg handler meditasjon om å sette til side
fem, ti, kanskje femten minutter per dag,
trenger ikke mer,
der du velger å fokusere helt på deg selv
og skrur ned bråket utenfor
så du kan møte bråket inni deg,
som kan være enda høyere, ikke sant?
Og mens du fokuserer på deg selv,
handler øvelsen om
å bli bevisst på deg selv, på her og nå.
Prøve å ikke la tankene vandre.
Bare kroppen din, rommet, stillingen.
Det er ankere som hjelper,
som pusting, for eksempel.
Hvis du fokuserer på pusten under meditasjon,
hva kan være mer her og nå enn din egen pust?
Jeg skal demonstrere kjapt,
litt av hvordan meditasjon ser ut i dagliglivet mitt.
Det dere skal få høre nå er min indre monolog,
som om tankene mine snakket høyt, ok?
Det begynner og ender med en gong,
og stillingen bør være komfortabel, men oppreist, ok?
Du kan sitte på gulvet med en pute, eller i en stol…
Det trenger ikke være for sprøtt. Noe sånt.
La oss se hvordan dagen går.
La oss begynne med pusten. Ok.
Begynn.
Pust.
Inspirer.
Ekspirer.
Inspirer.
Å inspirere er som
når en idé inspirerer deg.
Ja, den er god. Du puster inn, og det inspirerer deg.
Og ekspirere… Faen, det betyr å dø.
Du får en idé, så dør du.
Jeg mister fokus. Kom igjen.
Kom igjen. Konsentrer deg, Dani. Fokuser på pusten.
Jeg har en idé.
Jeg følger luftstrømmen mens den beveger seg gjennom luftveiene.
Skal vi se.
Luft kommer inn gjennom neseborene mine.
Så reiser den til…
Hva heter det?
Strupehodet? Nei, hva heter det?
Svelget, ikke sant?
Luftrøret! Pokker, stemmer. Luftrøret.
Folk som utfører trakeotomier er tøffe.
De utfører en trakeotomi med en penn. Det er sprøtt.
Ok, jeg mistet fokus igjen.
Kom igjen.
Jeg begynner.
Ok. Jeg puster inn gjennom nesa.
De sier du skal puste inn gjennom nesa fordi det er små hår der
som fanger støv og bakterier.
Jeg har grodd nesehår i årevis nå!
Bare: "Hva er dette?"
Jeg får også hår på ørene. Noen ganger…
Noen ganger ser jeg i speilet og sier: "Jøss, jeg ser ut som ei gaupe."
Ok, kom igjen.
Jeg skal fokusere nå.
Ok.
Inspirer.
Hvorfor importerer de alle avokadoene fra New Zealand?
Sånn er det.
Tankene dine vandrer stadig vekk.
Jeg ser det ikke som en kamp. Mer som en dans.
Når du innser at tankene dine har vandret,
er det bare å fokusere igjen.
Det finnes ikke dårlig meditasjon. Prøv det. Det er fantastisk.
Alle par lyver til hverandre.
Alle sammen.
Han lyver til henne. Hun lyver til ham.
Han lyver til ham. Hun lyver til henne.
Hen lyver til hen.
Kompis til kompis.
Olé, olé. Aioli.
Alle sammen. Det finnes ingen unntak.
Fordi i alle forhold,
på et tidspunkt, kanskje i et intimt øyeblikk,
når én partner snur seg mot den andre og sier:
"Kjære,
hva tenker du på?"
Og 99,9 % av gangene
er svaret…
Ingenting.
"Ingenting."
Spis en pikk.
Så du forteller meg,
en som har meditert i 11 år,
elleve år,
flere hundre timer med meditasjon,
og hvis noen spør: "Hvor mye av den tiden var tankene dine tomme?",
hadde jeg sagt: "To, tre sekunder i hele livet."
Og de sekundene var nok rett før jeg slapp en liten fis.
Når du fiser, er tankene…
Så nå sier du,
din dumme taper,
at når noen spør deg, er tankene tomme?
Ja. Hvem er du, Siddhārtha Gautama?
Hvem er du, Krishnamurti?
Hvem er du, Mahatma Gandhi?
Hvem er du, Buddha?
Hvem er du, Shiva?
Du er en løgner stor som en brannbil.
Si det! Si det du tenker.
Vi lar ikke være å si det fordi vi tenker på noe fælt.
"Hva tenker du på, kjære?"
"Jeg tenkte på en orgie med 50 mennesker,
mens moren din så på og ona…" Nei!
Jeg sier ikke det, men kanskje: "Hva tenker du?" Og du sier: "Hemmelig!"
Du drømmer deg bort. "Hemmelig!"
"Jeg så for meg at jeg var fire meter høy og på stranda.
Beina var vannbakkels, jeg hadde en stor, piggete slikkepinne,
og jeg kjempet mot en enorm, ond bløtkake som ville ødelegge planeten.
Hva tror du?"
Si det. Få se om dere kan.
Og så du vet det,
om du sier det til partneren din
og de ikke gjør det slutt,
er det sjelevennen din.
Dere er sjelevenner.
Men la meg også si at
det er et lovlig alternativ
hvis partneren din spør hva du tenker,
å si: "Kjære, det passer ikke akkurat nå,
for tankene mine er private."
Historien om bløtkaken er mindre risikabel.
Jeg oppfordrer dere til å spørre tilfeldig og fortelle sannheten.
Det blir gøy.
Jeg tror vi lever i en tid, et godt sosialt øyeblikk,
der det er mer fokus, mer empati,
mer godhet, mer verdi gitt, hvordan enn du vil si det,
når det gjelder mental helse, eller mangelen på det, ikke sant?
Nå vet vi allerede om visse sykdommer og lidelser.
Bare det å gi ting et navn, gjør dem virkelige.
Det gjør stor forskjell for hvordan vi tar oss av dem.
Jeg vet ikke om noen av dere på min alder eller eldre føler det slik,
men for 15 eller 20 år siden
ble alt med mental helse satt i samme bås,
den stigmatiserte båsen for "sinnssyke".
Alle i samme bås.
Og det var noe du burde prøve å holde deg unna.
"Han her gråter alltid, sinnssyk. Han her er alltid full.
Han her roper hele dagen, sinnssyk."
Nå for tiden håndteres slike ting med mye mer empati.
Og det er verdt å feire.
La meg også si…
La meg også si
at mellom en som mangler noen skruer
og en som ble slått i hodet som barn,
et sted i dette området…
…vi er alle her et sted.
Ingen av oss
er helt mentalt stabile.
Enten har du nervøse rykninger
eller så har du OCD.
Eller TikTok. Vet ikke hva som er verst.
Altså…
Men av alle lidelsene og sykdommene,
vil jeg fremheve to jeg mener er den mentale helsens dronninger.
Ikke fordi de er de kuleste,
men fordi de er de mest vanlige i vårt samfunn.
Hvis vi ikke har opplevd dem selv, vil vi eller noen som står oss nær.
Jeg snakker om angst.
Velkjent, ikke sant?
Og depresjon.
Ok.
For de av oss som har angst, det suger.
La oss ikke pynte på det.
Angst suger.
Jeg har hatt det i mange år nå.
I det siste har det vært jevnt fire eller fem av ti.
Så øker den. Du må vite hvordan du takler det.
Jeg har lenge prøvd å bli kvitt den, fjerne angsten fra livet mitt.
Og nå er jeg på vei til å akseptere den.
Akseptere at jeg har angst,
og når den kommer, takler jeg den som best jeg kan,
jeg forstår at den er en uanmeldt mørk sky.
Men den drar også uanmeldt, ikke sant?
La oss si at du har et angstanfall om ettermiddagen,
men den morgenen ble du ranet med kniv.
Begge deler suger, men det er helt logisk.
Hvis P, så Q.
Det hjelper å forstå årsaken. "Jeg ble ranet i morges. Det er normalt."
Det verste med angst er når den kommer ut av det blå.
Du slapper kanskje av hjemme,
alt virker som det går bra,
og plutselig kommer stormskyen inn.
Hjertet begynner å hamre,
munnen tørker ut, du får ikke puste, kroppen føles ukomfortabel.
"Jeg vil hoppe ut av et vindu." Det suger.
Jeg vil sende styrke til alle som må takle det.
Min personlige mening er at de av oss som lider av angst
bare er litt usynkroniserte
med livets rytme.
Det er som…
Vi tenker alltid på før… Vi har tusen "før".
Vi bekymrer oss for ting før de skjer.
Det er et sitat av Descartes,
filosofen, ikke i jernvarehandelen…
"Livet mitt har vært fullt av fryktelige ulykker,
de fleste skjedde aldri."
Vi har evnen til å tenke på det verste som kan skje
og leve det i hodet, om det skjer eller ikke.
Men kroppen vår har allerede løpt maraton.
Og depresjon,
etter min mening,
er traumer som aldri ble leget.
Det er en tristhet som slo rot
etter en traumatisk hendelse,
om det er et brudd, noen dør, hva som helst, ok?
Noe skjer,
tiden går, traumet leges ikke helt,
tristheten fester seg.
To år går fort og du lever livet ditt,
men følelsene, tankene,
alt er fortsatt knyttet til det som skjedde for to år siden.
Du slutter ikke å leve i fortiden.
Angst er besettelsen av fremtiden.
Depresjon er besettelsen av fortiden.
Det er som å se livet i et bakspeil
eller et teleskop.
En venn av meg sa en gang:
"Dani, hvis du har ett bein i fortiden og ett i fremtiden,
kommer du til å drite på nåtiden."
For en poet.
Det er utrolig når du forstår at nåtiden er en gave.
Det er et annet konsept som… Ay!
Det er i en gråsone,
men det er så populært nå, nemlig nostalgi.
Er nostalgi bra eller ikke?
Det finnes to slags nostalgi, den gode typen og den mindre gode.
Hva er den gode typen? God nostalgi minner deg på ting
som skjedde for lenge siden.
Du nyter det, men blir ikke trist.
La meg gi et morsomt eksempel.
Jeg ble født i 1980, ikke sant?
De av dere som er ti år eldre, kanskje 15 år yngre, mer eller mindre,
skjønner kanskje dette. Hvis jeg sier:
"We are the Littles…"
Tails that squiggle to and fro
Vi kan fortsette med Willy Fog, Captain Tsubasa,
Dungeons & Dragons, Juana Hazuki, Candy Candy, Sailor Moon…
Jeg kan ta disse to radene,
folk jeg aldri har møtt, ta noen øl med dem,
synge sammen hele natten,
og vi hadde kommet hjem helt sørpefulle
og sagt: "Jeg storkoste meg med å huske ting fra fortiden,
men helt uten å bli trist."
Dårlig nostalgi gir deg den triste følelsen.
Fagarbeidere kaller det melankoli.
Det er noe helt annet.
Enkelte folk sitter fast i en viss tid.
Jeg kaller dem "karinere",
folk som mener livet var bedre før.
De kan bli sittende fast i en viss æra.
Det kan være på grunn av vennene de hadde,
stedet de bodde, en partner de hadde, eller de var unge
uten problemer eller ansvar
fordi ingen døde… selvsagt.
Dette minner meg alltid på en god venn
fra min generasjon jeg vokste opp med. Jeg tror han ble sittende fast.
Du snakker med ham i år 2000,
og du hører alle historiene hans, bakgrunnen, vitsene, referansene.
Alt var fra den gang.
Du sier: "Jøss, du henger ti år etter."
Så ser du ham i 2010. Samme greia. "Du henger 20 år etter."
Du ser ham i 2025,
og han snakker om ting fra 35 år siden.
Det er som om tiden tar deg og drar deg fremover,
og du vil bli, men du må gå videre,
du falmer liksom. Som bildene i Tilbake til fremtiden.
De av dere som er melankolske,
eller som blir nostalgiske, som meg, her er et annet tips.
Jeg synes det er fint at i nåtiden,
når du lever et kult øyeblikk, når du er glad,
når du tenker: "Dette er kult",
prøv å ta det innover deg.
Tenk: "Jeg lever et fantastisk øyeblikk akkurat nå."
Og: "Jeg skal prøve å huske dette øyeblikket resten av livet."
Hvis du er sammen med noen, si det høyt.
Om du sier det høyt, hjelper det deg å huske det,
selv om det bare er for å gi næring til fremtidig nostalgi.
Se for deg dette. Du er her for å se showet.
Du kom med partneren din, en venn, faren din, en kollega, hvem som helst.
Og du hadde det dritgøy. Ta det innover deg.
Hvis dette var et gledelig øyeblikk,
selv denne korte tiden vi har sammen,
ta det innover deg.
Prøv å internalisere det. Si det høyt når du drar. "Det var kult."
Og det er veldig kult.
For om kanskje 20 år,
når du tar en utepils med den samme vennen,
og du sier:
"Husker du Rovira-showet It's Worth It?
Husker du?"
Og han sier "Jøss, det er 20 år siden.
Jøss, 20 år siden."
"Det var flott. Vi storlo.
Vi lo. Han var flink."
"Han var best!" "Greit, ikke bli revet med."
"Ja, det var en fin tid. Synd han døde." "Ja, det er trist."
Ikke glem det.
Tusen takk.
Vi er på vei mot slutten av showet.
Og siden vi snakket om nostalgi, husker jeg en vakker tekst av Sabina.
"Den vondeste typen nostalgi er for noe som aldri skjedde."
Jeg ble aldri fortalt historier som barn.
Jeg har følt mye nostalgi for noe som aldri skjedde.
Det er nok fordi, som voksen, når det gjelder muntlig kommunikasjon,
så vel som med sex…
Som en siste gave og et snev av søt nostalgi,
siden det er en stund siden, har jeg en kjapp historie
som henger sammen med alt vi har snakket om i kveld, ok?
Det jeg har snakket om.
Denne historien foregår i en liten, spartansk landsby,
en veldig liten og ugjestmild by.
Og hovedpersonen i vår historie er en gammel mann,
men han hadde fortsatt energi,
styrke og smidighet, ok?
Denne mannen hadde en vane, så lenge han kunne huske,
med å våkne hver morgen
før hanen hadde galt og sola tittet over fjellene.
Han våknet,
sto opp,
tok på seg sandalene
og han tok to svære leiramforaer,
og begynne å gå en liten sti på fem kilometer
som førte til en krystallklar kilde. Der fylte han begge til randen,
og så gikk han de samme fem kilometrene tilbake.
Da han kom tilbake til landsbyen, brukte han vannet til alle sine behov.
Han drakk det, lagde mat med det. vannet landet med det,
vasket med det, og brukte det til dyrene, ok?
I åtte eller ti år
hadde en av krukkene begynt å gå i stykker,
begynt å sprekke.
Den var ganske sliten med små sprekker overalt.
Den begynte etter hvert å lekke vann.
De fleste dagene
mistet han over halvparten av vannet.
Og siden livløse gjenstander får lov til å komme til liv i historier,
var det en kveld,
før hovedpersonen la seg,
at den ødelagte amforaen
begynte å snakke.
Den begynte å klage til sin herre.
"Å, min herre!
Jeg er så lei meg.
Jeg er ødelagt og kan ikke tjene deg som før.
Jeg er full av skam og sorg.
Du må gjerne erstatte meg med en ny krukke,
for jeg er helt ubrukelig nå!"
Uforstyrret, men med en mild tone, sa mannen:
"Jeg erstatter deg aldri med en ny amfora.
Men jeg sier ikke hvorfor nå.
Jeg skal si det i morgen, et sted underveis."
Med det la mannen seg som han gjorde hver kveld.
De to amforaene bare: "Ja vel."
Og dagen etter,
som alltid, før hanen hadde galt og sola tittet over fjellene,
våknet mannen, tok på seg sandalene,
og tok sine to store amforaer.
Han bar alltid hver amfora med samme arm.
Den ødelagte amforaen bar han alltid med høyre arm.
Alltid.
Både på vei til kilden og på vei tilbake.
Da de startet den fem kilometer lange turen,
sa ingen et ord.
Du hørte bare lyden av fugler
og den myke raslingen av blader i vinden.
Da han kom til den krystallklare kilden,
satte han seg og fylte amforaene.
Og ingen sa et ord.
Bare lyden av vann ga ekko i hulen.
Ingen snakket på veien tilbake heller, før de var mer enn halvveis.
Amforaen hadde lekket mye vann.
Og akkurat da
stoppet vår hovedperson.
Han stoppet og snudde seg
mot den ødelagte amforaen og sa:
"Ser du nå hvorfor jeg ikke har erstattet deg?
Se.
Se på denne delen av stien.
Den er full av blomster
takket være deg."
Livet er verdt å leve.
Det er åpenbart,
men jeg mener at åpenbare ting kan være så åpenbare
at vi overser dem.
Men sorg,
i seg selv, er også verdt noe.
I hele kveld,
mellom latter og noen tilståelser,
har jeg fortalt om sorg jeg har opplevd,
noen av tapene jeg har lidd gjennom de siste årene.
Men jeg har spart noe til slutten
for å kunne dele mitt livs største tap,
den verste sorgen jeg har opplevd.
Og det er sorgen over å miste meg selv.
"Hva betyr det?
Hvordan mister du deg selv?"
Det er så lett.
Sjokkerende lett.
For jeg tror det begynner før vi innser det.
Når vi er små barn, vil vi bare ha mammas kjærlighet, ikke sant?
Vi vil at hun skal elske og omfavne oss.
Og det er en slags dyp frykt for å bli forlatt.
Ingen vet hvorfor.
Så du gjør hele tiden alt du kan for at moren din skal være glad i deg.
Og mange av de tingene
reflekterte nok ikke ditt sanne jeg.
Men du visste hva som måtte til
for å bli verdsatt og unngå straff.
Men mye av det reflekterte ikke din sanne natur, ikke sant?
Er ikke det, fra en veldig ung alder,
å ta på seg en slags
maske?
Det skjedde med pappa også. Hvor mange ganger i oppveksten
ville vi gjøre faren vår stolt?
Hvor mange ganger jaget vi det klappet på skulderen?
Hvor mange ganger følte vi at et søsken var favoritten
og kopierte det de gjorde
for å gjøre pappa like stolt av deg?
Mye av det, når du gjorde det, reflekterte ikke hvem du virkelig er.
De var ikke del av din sanne essens.
Men du gjorde det fordi du trengte din fars kjærlighet og godkjennelse.
Og hva er det, om ikke å ta på seg en maske til?
Eller ta forhold som et par.
Romantiske forhold.
Hvor mange ganger har vi hørt eller sagt:
"De får frem den beste versjonen av meg"?
Og det kan være sant til tider.
Men ofte betyr det:
"De får frem den beste versjonen av meg jeg tror partneren min vil like best."
Fordi vi ofte kjenner hverandre, og vi vet om bagasjen vår,
om tullet vårt, om skjelettene i skapene våre.
Og hvis vi viser vårt sanne jeg til partneren vår,
blir vi redde og får panikk, og tror de vil stikke av.
Så jeg er som partneren min vil så de ikke forlater meg og elsker meg.
Og hva er det, om ikke…
…å ta på nok en maske?
Sosiale medier.
Det føles som vi vokste opp med det, sant?
Og tror vi virkelig
at profilen vår viser 100 % av den vi er?
Fordi vi alltid gjør ting for å glede folk vi ikke engang kjenner.
For hva?
For følgere?
For likes?
Er vi virkelig personen våre sosiale medier viser?
I så fall hadde jeg sagt:
"Jeg tror ikke på at det finnes så mange drittsekker som på Twitter.
Jeg tror heller ikke at noen har like perfekte liv som på Instagram."
Men det er det vi gjør.
Er vi virkelig de vi viser på sosiale medier,
eller er det bare…
…en maske til?
Og i mitt tilfelle, er jeg en veldig kjent person.
Jeg har vært veldig populær i nesten 20 år.
Og i de 20 årene
har jeg alltid ønsket å bli likt av folk.
Jeg ville bli likt.
Noe av det jeg var mest redd for,
var å bli sett som en drittsekk
eller å ikke bli likt eller bli sett på som en dust.
Eller at folk skulle tro berømmelsen hadde gått meg til hodet.
Og for å sørge for at det aldri skjedde, satte jeg meg selv sist.
Jeg tråkket på meg selv
for å få folk til å like meg.
Jeg lot noen ta bilde i et begravelsesbyrå.
Jeg vet ikke nøkkelen til suksess, men jeg oppdaget at nøkkelen til fiasko
er å prøve å glede alle.
Og når du går med så mange masker,
kommer det et punkt hvor livet, på godt og vondt,
slår deg så hardt når du går rundt et hjørne
at ikke bare faller maskene av, men tallene på ID-kortet ditt også.
Og selve grunnlaget ditt, øyene dine, kan kollapse.
Husker dere Innsiden ut, den første? Den med den lille jenta.
Når alt virker tapt og de tilsynelatende uforgjengelige øyene kollapser.
Familieøya, Vennskapsøya, Den magiske øya,
Tulleøya, Ærlighetsøya…
Det var et øyeblikk da livet slo meg så hardt
at alle maskene mine falt av og alle øyene mine kollapset.
Jeg så i speilet, og jeg kjente meg ikke igjen.
Tro meg, det er en jævlig følelse.
Jeg kan nesten si
det var en periode der jeg følte at jeg ikke hadde bakke under meg.
Man føler seg forlatt,
desorientert,
redd…
Så veldig redd.
Fordi du ikke tror du kan fortsette, du er redd for å fortsette, du vil ikke.
Jeg lærte at mystikere kaller dette "sjelens mørke natt."
Jeg har grått.
Som Maná sa, "Jeg gråt en elv, og jeg gråt et hav."
Men som Vetusta Morla sa:
"Vi blir bare frie når det ikke er mer å tape."
For mange år siden leste jeg et dikt av min elskede Mario Benedetti
der det sto at et smil er vakrere
når det følger tårer.
Det er som når solen kommer frem
etter mange dager med regn,
og sjansen er stor for at en regnbue er på vei.
Etter hele prosessen
vet jeg ikke om jeg er en bedre eller dårligere person.
Det jeg kan si er at jeg er mye mer autentisk,
og det er det som er viktig.
Jeg har aldri vært mer meg selv enn nå.
Det minner meg faktisk om mannen som snek seg inn i heisen.
Han spurte: "Er det deg?" Og jeg lo av det.
Kanskje han så noe i meg og prøvde å advare meg.
Om han var her, ville jeg sagt: "Jeg er mer meg selv enn noensinne."
Og til dere alle
vil jeg si at om dere går gjennom en trist periode
eller går gjennom det nå,
husk tre ting.
For det første, hold ut.
Hold ut. Dette går over.
For det andre, siden du går gjennom denne vonde, mørke perioden,
prøv å lære av det.
Ikke la alt være forgjeves.
Og for det tredje, gjør det som er best for deg.
Gjør det som føles best for deg.
Om du har en dårlig morgen og den teite frasen på koppen din
hjelper deg å gå ut med energi,
gjør det, og glem hva folk mener.
Men jeg må si dette.
Når tristheten tar tak i deg sånn,
gir den aldri helt slipp. Det er som tyggis under skoen.
Og for meg, når den tristheten dukker opp, kommer den alltid med mye ensomhet.
Mye.
Det er så mye mer bråk der ute,
og så mye mer fiendtlighet.
Når den tristheten og ensomheten sniker seg inn
og jeg er alene hjemme,
vet dere hva jeg gjør?
Jeg tenker magisk.
Kanskje jeg sitter på sofaen og jeg ser til høyre…
…og jeg ser teppet.
Vet dere hva jeg gjør?
Jeg tar tak i det. Og jeg lukter på det.
Og en liten magisk tanke sniker seg inn som får meg til å se på døra mi
og tenke at alt som ikke lenger er i livet mitt,
alt livet tok fra meg, alt jeg var glad i som er borte,
én dag, på et vis, vil livet gi det tilbake.
Og jeg bryr meg ikke om hva dere mener,
for det funker for meg.
Tusen takk, og…
hvis det er noe igjen å si, er det at det alltid,
og jeg mener alltid,
er verdt det.
Tekst: Marte Fagervik