Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dani, ședința s-a terminat. Cum e?
Bine. Chiar mă simt mai bine.
Asta îmi place să aud, Dani. Tot înainte!
- Pe săptămâna viitoare, mersi! - Pe săptămâna viitoare!
Dani, nu uita să-mi virezi banii!
Banii, Dani!
ECHO CENTRU DE PSIHOLOGIE
DANI ROVIRA MERITĂ
Rahaturile s-au ținut lanț.
Mulțumesc că ați venit azi.
Și aveți noroc, pentru că azi, aici, vom vorbi despre tristețe.
Voi mărturisi multe astă-seară.
Prima mărturisire pe care o fac e că, în ultimii ani,
am cochetat puternic cu tristețea.
Și am învățat ceva după atâția ani? Da.
Am învățat multe.
Că nu ne place tristețea, de pildă.
Nici a noastră, nici a altora.
Nu știm s-o gestionăm, nici pe-a noastră, nici pe-a altora.
În toți acești ani, o singură persoană mi-a spus vreodată ceva care s-a potrivit.
Într-o după-amiază, beam o cafea cu un prieten.
Eram deprimat și m-am destăinuit, i-am zis că nu mai suport.
Brusc, el zice…
Vă spun toate astea ca să le folosiți în viață.
Brusc, amicul zice: „Frate...
Nu fi trist.”
Nu l-am mai sunat.
Urâm tristețea sau alte emoții neplăcute. Evident, nu?
Dar tristețea e mai rea fiindcă ne expune.
Când tristețea devine intensă,
plângem, iar asta ne expune.
Și e adevărat că, până și azi,
plânsul în public e încă un soi de tabu, nu?
La nivel public, e o mostră de vulnerabilitate.
Și, fără să ne dăm seama,
încercăm să împiedicăm asta la copiii mici, nu-i așa?
„Nu plânge, că te urâțește.”
Dacă mai aud pe careva zicându-i asta unui copil, îi dau un șut în piept.
Adultului, da?
Plânsul, chiar și în prezent,
tinde să fie privit ca o chestiune ce ține de un anume gen.
Există un citat celebru, are peste 500 de ani.
Poate unii dintre voi îl știu.
Era pe vremea când monarhii catolici recucereau Spania
și ultima redută rămasă era Regatul Granadei.
Mai știți?
Boabdil era acolo cu curtea lui, asediați de mult timp.
Nu stric surpriza. E istorie, suntem aici.
Și a venit momentul ca Boabdil să predea cheile orașului.
Era printre cele mai grele clipe pentru orice personaj istoric cunoscut.
În acel moment, mama lui Boabdil,
nu vreun cumnat al vreunei verișoare, ci însăși mama lui Boabdil îi spune:
„Plângi ca o femeie pentru ce n-ai putut apăra ca un bărbat.”
Pardon?
Chiar nu te-ai putut abține, Boabdila?
Istoria se repetă, nu?
Cred că toți am fost triști la un moment dat în viață,
unii mai mult, alții mai des.
Acum ceva vreme, mă gândeam dacă a existat un moment în viața mea
în care tristețea a devenit cronică și nu o mai puteam ignora.
Și da, cred că a existat un anume moment
acum vreo 11 ani,
care a coincis cu lansarea filmului Ocho apellidos vascos.
Vă sună cunoscut, nu-i așa?
Nu mai jucasem în filme nici măcar o dată în viață, da?
Mă ocupam cu ce vedeți aici
și, din senin, s-a ivit ocazia să joc în acest film.
Am făcut-o, evident, și, peste noapte,
am devenit protagonistul filmului spaniol cu cele mai mari încasări din istorie.
Și, după cum merge cinematografia, voi lua recordul în mormânt.
Nu știu dacă-mi vine să râd sau să plâng, dar faptele sunt fapte.
Nu știu cum vi s-a părut vouă, dacă a fost un eveniment important,
dar nu știu dacă s-a gândit cineva cum a fost pentru mine.
Pentru mine, au fost câteva luni nebunești
în care au început să se întâmple lucruri extraordinare
și nu știam cum să le fac față.
Nu mai făcusem în viața mea un film și m-am trezit bombardat
cu scenarii și oferte de la regizori și producători.
Ce nebunie!
Mi se cerea să joc teatru. Deja jucam, dar cererea s-a triplat.
„Dani, vino să joci teatru în Alicante!” „Bine.”
„Dani, hai să joci teatru în Barcelona!” „Bine!”
„Hai să joci în Murcia!” „De ce Murcia?” „Bine zis.” Nu m-am dus.
Dacă nu mă iau de cei din Murcia, nu-s mulțumit și nici ei nu sunt.
E cineva din Murcia? De fapt nu-i pasă nimănui.
Știți cum merge publicitatea, nu?
Pun chipul cuiva celebru pe ceva… La mine merge.
Sunt acasă, văd o reclamă c-o vedetă și alerg în chiloți să cumpăr.
Așa că mă sunau mărcile. „Dani, marca noastră…”
„Fața ta pe marca noastră, marca noastră pe fața ta...”
„Nu înțeleg nimic.”
Am început să ies cu vedeta filmului. A fost o superpoveste de dragoste.
La prima vedere, din exterior, era de...
Nici nu vă imaginați cum a fost pentru mine.
După trei sau patru luni,
într-o dimineață, m-am trezit…
Din senin, într-o dimineață,
m-am trezit că plângeam, dar cu hohote. „Rahat!”
Ca atunci când te trece căcarea. „Rahat!”
Nu mă puteam opri și nu știam de ce.
Dintr-o dată, iubita mea de atunci spune
unul din cele mai raționale lucruri.
„Dani, de ce nu mergi la terapie?”
Iar eu zic: „Bine.”
E ciudat când te gândești, nu? Sunt propoziții care se bat cap în cap.
„De ce nu mergi la terapie?” „Bine.” Nu.
De obicei... „De ce nu mergi la terapie?”
„La terapie?”
„La psihiatru? La balamuc? Mă crezi nebun?”
„Nu spun că ești nebun.”
„Sunt nebun?” „Nu, Dani, nu ești.”
Iar eu: „Fiindcă fac terapie de 11 ani.”
Să vă spun ceva, bine?
M-am săturat să fac terapie din cauza celor care nu fac terapie.
Zic și eu.
Dacă sunteți împotriva terapiei,
măcar plătiți jumate din consultație, fiindcă rezolvăm și problema voastră.
Mi-a fost recomandat un terapeut. Merg la el de 11 ani.
Încă merg. Îl cheamă Salvador.
Nu mai fusesem la terapie și m-am trezit într-o cameră
cu un tip cu chip cumsecade, stând într-un fotoliu, c-un scaun în față.
Mă așez și zice: „Dani, spune-mi ce te-a adus aici.”
N-am știut ce să zic inițial.
Dar am început să mă deschid față de el, vorbeam întruna.
Am vorbit o oră. Nu e normal pentru mine.
Când a trecut ora, m-a oprit și mi-a zis:
„Dani, simt la tine o tristețe adâncă.”
„Rahat! Tristețe?” Nu mă gândisem la asta.
Mă gândisem la frustrare, la presiune, la stres...
Nu, tristețe. „Pe bune?” „Fiindcă se întâmplă două lucruri, Dani.
În primul rând, ești în doliu.
În al doilea rând, nu știi că ești în doliu.”
„Dar nu știu să fi murit careva.”
El zice: „Nu la propriu.
Ar putea fi moartea metaforică a ceva din viața ta.”
Și, brusc, am început să înțeleg multe.
De pildă, nu știm cât sunt de prețioase unele lucruri pentru că le avem deja.
Ne lipsesc abia după ce dispar.
De exemplu, știu că majoritatea aveți ceva
și nu știți că le aveți fiindcă nu vi le-a luat nimeni.
Brațele, de pildă. Evident, nu?
Nu te trezești dimineața spunând: „Ce bine!
Încă o zi de marți cu brațe!” Le avem, nu?
Dar vorbesc despre ceva mai subtil, adică anonimatul.
Nu-ți dai seama cât de valoros e până când dispare.
Mi-am dat seama când am început să observ că nu mai puteam face chestii cotidiene,
cum ar fi să-mi iau nepoții de la școală
sau un sendviș și o bere pe plaja Málaga,
să stau cu o carte sub umbrelă și să fiu lăsat în pace.
Astea s-au dus, gata!
Trebuie să înțelegeți că la vremea aia, când ieșeam,
eram un Pokémon rar.
Era incredibil. Au trecut 11 ani.
Poate vreți să mă întrebați ce mai fac.
Aș răspunde: „Mai bine.”
Nu „bine”, „mai bine”.
În primul rând, au trecut 11 ani.
În timp, te înarmezi ca să lupți cu ce te confrunți în viață.
Iar fervoarea s-a potolit. Nu mai sunt la modă.
Și sunt foarte recunoscător.
De asemenea, stau mult în casă, nu vă mint.
În seara asta, vă voi spune ce m-a ajutat să ies din acea stare.
Vă voi da sfaturi, îmi place. Unii detestă asta.
„Oameni care dau sfaturi…” Nu le primiți.
Vă dau un sfat, primul de azi.
Dacă mergeți pe stradă și vedeți un om pe care-l admirați...
Și-l admirați pe bune,
nu doar să faceți o poză cu care să vă dați mari pe net,
indiferent că e cu Pepón Nieto sau Ortega Smith.
Admirație adevărată.
Dacă vedeți pe stradă așa oameni, sfatul meu e
să le dați pace.
Dați-le pace!
Priviți-i de la distanță, ca la safari, în habitatul lor, să vedeți ce fac.
Dar lăsați-i… Nu vă…
Fiindcă nu știți unde se duc, de unde vin sau la ce se gândesc.
Dar, dacă nu vă puteți controla dorința de nestăvilit de a interacționa,
mai am un mic sfat.
Mai întâi, gândiți-vă bine ce veți spune sau ce veți face.
Apoi executați.
Executați planul, nu pe ei.
S-au întâmplat multe peste ani, unele de mai multe ori.
Vă spun câteva ca să ne distrăm, dar una dintre faze e clasică.
Vine cineva la tine și spune:
„Ce tare, e Dani Rovira! Frate, ești fanul meu!”
Cum spui tu, dragule.
Sau cealaltă variantă:
„Dani Rovira! Sunt idolul tău, frate!”
Da, am dormitorul plin de afișe cu tine, Cutărescule!
„Fan” și „idol” nu-s la fel, dar nu sunt opuse.
Totuși, înțeleg. Mai încurci cuvintele, mai ales dacă ai emoții.
Și mie mi se întâmplă mereu.
Încurc „tunel” cu „punte”.
Știu ce-i ăla tunel. Știu ce e o punte, atenție!
Dar uneori, când vorbesc, le confund. Trebuie să…
I-am zis fratelui meu: „Ce-ai făcut în tunelul din weekend?”
„Ce tunel, prostule?”
La fel cu „ghiozdan” și „valiză”, „cămașă” și „tricou”.
Unele cuvinte englezești mă zăpăcesc mereu.
Nu vorbesc engleză, dar mă prefac.
Dar două cuvinte mă pun mereu pe gânduri.
E vorba de „after” și „before”.
Fiindcă „after” sună ca și cum…
„Când a fost asta?” „A fost «after» ieri.” Ca…
„Before” pare că poate aștepta. „Pentru când e?” „Pentru «before».”
Simt că englezii greșesc, pe bune.
Și mai sunt cei care încurcă… Fiecare are motivele lui.
„Încurc «pulă» cu «guacamole».”
E perfect, Nacho.
În tot cazul…
De obicei, când oamenii mă văd pe stradă și mă abordează,
tind să-i dezamăgesc.
Dacă interacționăm rapid, îi dezamăgesc, asta e.
Și mulți, după acea interacțiune, se gândesc la două lucruri.
Ori sunt bădăran,
ori sunt foarte timid.
Nu-s timid.
Sunt discret.
Pe stradă port mereu șapcă,
îmi văd de treaba mea, am căști, merg cu capul plecat.
Mă lași în pace, te las în pace.
E ceva ce nu… Adică nu sunt…
Mi s-a întâmplat deunăzi la un show în Burgos.
Orașul care nu doarme niciodată. La 16:00 nu era nici dracu' pe străzi.
Mi-am zis: „Grozav!
Brusc, unul de pe trotuarul de vizavi strigă: „Un tip celebru!”
Pe bune?
Dacă tot strigi, măcar zi cine e. „Un tip celebru.”
Sunt sigur că și tu ești celebru la mă-ta-n casă.
Nu știu... Spune măcar: „Bună ziua.” „Salut, ce mai faci?” sau măcar un verb.
„Dani, poză!”
„Dani, atenție!” De parcă au aruncat cu ceva în mine.
Pe bune! Uitați...
Țin minte că eram odată în lift, cred că într-un hotel.
Apeși butonul pentru un etaj de sus, ușile se închid și vezi că vine cineva.
Și te prefaci că butonezi. „A, da!”
Nu vrei să intre.
Spui: „A, da!”, dar nu apeși niciun buton.
„A...” Ce-i asta?
Te prefaci, e...
Poate fi și mă-ta în scaun cu rotile. „Dani…”
„Da, mamă!” Se închide. „Să te sparg!”
Care-i faza? Nu vrem.
Așa suntem.
Nu știu, ne place să fim singuri în lift.
Ne uităm în oglindă, facem o poză, ne aranjăm coaiele...
În tot cazul, a intrat un moș cu barbă albă,
cărunt, cu haine largi și un aer zen.
„Ce-i cu ăsta?”
Apasă pe buton și stăm acolo, în liniștea clasică din lift.
Zice: „Scuze, pot pune o întrebare?”
Mi-am zis că e a doua, mă întrebase ceva deja.
Zic: „Da, cum să nu.”
Se uită fix la mine...
și zice…
„Tu ești tu?”
Avea un ton atât de serios, că nu eram sigur.
M-am uitat în oglindă.
„Port cumva un costum de Om-păianjen?”
Boul mă-ntreabă dacă-s eu.
Îmi amintește de un interviu cu Estopa. Unul dintre ei a fost întrebat pe stradă:
„Ești tu sau fratele tău?”
E aiurea rău.
De la pandemie până acum…
E prima și ultima oară când menționez
acest eveniment global care ne-a dat viața peste cap
și i-a lăsat pe toți cu traume emoționale în rucsac,
pe unii mai mult decât pe alții.
Rucsacul meu e plin de gremlini după acel eveniment.
Am suferit multe pierderi, mai multe decât aș vrea să număr.
Unele au fost mai greu de gestionat decât altele, dar tot pierderi sunt.
Vreau să vă spun de două pierderi suferite de-a lungul anilor
care m-au afectat foarte tare.
Am pierdut doi prieteni grozavi.
Îmi erau ca niște rude, erau tovarășii mei de viață.
Cățelușii mei Bullo și Carapapa.
Au murit cam la opt luni unul după altul.
Încă nu-mi revenisem după primul când a murit al doilea. A fost...
Am plâns.
Am plâns…
Am plâns ca o femeie...
pentru ce n-am putut apăra ca un veterinar.
Dar a fost genul de plâns care m-a făcut să spun:
„Drace, n-am mai plâns așa!”
Și mă cunoașteți. Îmi place să dau nume lucrurilor.
Era genul de plâns care m-a făcut să-i spun „un plâns curat”.
Plâns curat.
Sufeream, îmi lipseau, eram trist. Am plâns inclusiv cu sughițuri.
Tot tacâmul. Dar mă simțeam curat. Știți de ce?
Nu mă simțeam vinovat.
Eram ușurat. Nu mă simțeam vinovat. Au murit la 12 ani.
Puteau trăi mai mult? Sigur. Ar fi putut muri mai devreme? Absolut.
Dar ne-am simțit bine. Le-am salvat viața. Într-un fel, și ei au salvat-o pe a mea.
Totul e bine.
În plus, Salvador, terapeutul meu, spune mereu
că plânsul e o cale de a trece peste doliu
și un mod de a onora ce nu mai există.
Atunci când lacrimile devin povești, râsete și amintiri, trebuie să continui,
pentru că e un mod de a onora ceea ce nu mai există.
În sensul ăsta, o să vă spun o mică poveste
din primele săptămâni de când l-am luat pe Carapapa.
Nu mai avusesem câine, habar n-aveam.
Și m-am trezit singur în casă cu un ghemotoc de blană
de nici trei kilograme, o cățelușă de trei-patru luni.
În prima săptămână, am fost nedespărțiți.
Ea se întreba ce-i cu mine, eu, ce-i cu ea.
Eram…
Dar mai trebuie să și muncești.
Dacă locuiești singur, trebuie să o lași singură acasă.
În primele dăți a fost...
I-am pregătit totul.
Pătuțul, castronul de băut... Cu apă, desigur, nu-i dau cola.
I-am lăsat mâncare, m-am asigurat că e în siguranță
și am plecat la muncă, dar cu inima strânsă.
După șase-șapte ore, ajung acasă, iar vecinul iese și zice:
„Dani, a plâns toată dimineața și a zgâriat la ușă cu laba.”
Zic: „Aoleu…”
Deschid ușa și văd două sau trei bălți de pipi, un răhățel...
Piciorul scaunului era ros…
Și o văd pe hol, foarte speriată…
Făcea pipi. „Biata de tine! Carapapa, ce s-a întâmplat?
Totul e în regulă, nu-ți face griji.”
„Vrei la terapie?”
„Bine, atunci.” Bine, nu?
Atenție!
Mi-a fost recomandat un dresor de câini, un etolog.
Și îi explic ce s-a întâmplat.
Zice: „Dani, nu-ți face griji.
E absolut normal, mai ales la cățelușii noi.”
„Ai de-a face cu așa-zisa anxietate de separare.”
Zic: „Foarte tare!
Și în ce constă?”
Zice: „Practic, cățelușa ta suferă de anxietate de separare.
Definiția e în nume.”
Zic: „Bine, pot face ceva?”
„Există câteva tehnici, nu foarte grele. Trebuie să fii consecvent.”
Am încercat câteva, dar una anume m-a ajutat.
Și mi s-a părut mișcătoare, așa că v-o împărtășesc.
Tipul zice: „Dani, când ieși câteva ore, lasă-i o haină care să aibă mirosul tău.”
Câinii au mirosul de o mie de ori mai fin decât al nostru
și simțul lor olfactiv e strâns legat de ce simt, ceea ce e deosebit.
Și noi am fost la fel, dar ne-am civilizat și s-a terminat.
Suna grozav.
„Când pleci, lasă-i haine cu mirosul tău.
Câinii au un fel de gândire magică
și, dacă simt mirosul cuiva pe care-l consideră prieten și protector,
apărătorul lor, ruda lor, îi ajută să rămână calmi.”
Zic: „Ce frumos! O să încerc.”
Înainte să plec la muncă,
mă duc la mormanul de haine din șifonier și fac așa…
Și văd o pijama veche de iarnă.
O iau, o miros și zic: „Drace, chiar miroase ca mine!
Miroase ca mine mai mult decât mine.”
Înainte să plec, îi mut pătuțul pe hol,
iau bluza de pijama și cățelușa...
O pun acolo.
Stă liniștită cu capul în pijama, așa…
Era tare liniștită. Am lăsat-o acolo.
„Ori te ucide, ori te face mai puternică.”
Așa că am plecat gândindu-mă dacă va merge.
M-am întors după șapte sau opt ore. Nu lucrez niciodată opt.
Și vecinul n-a ieșit să-mi spună nimic.
Deschid ușa
și văd pătuțul,
bluza de pijama,
dar lipsea câinele,
obiectivul meu principal, evident.
Mă opresc, mă uit în jur, ciulesc urechile și aud…
Holul e aici și acolo e o sufragerie…
Mă rog, sufrageria, că n-am mai multe.
Mă duc acolo și pe podea, lângă canapea, văd…
Țin o pătură pe canapea,
cu care mă învelesc când dorm după-amiaza.
Sunt andaluz, ce vreți...
Cred că era atârnată
și câinele a tras-o jos cu gura sau cu lăbuța.
În tot cazul, am văzut pătura pe jos, adunată grămadă,
iar câinele dormea dus peste ea, ca un belfer.
„Normal, pătura miroase ca mine. Al naibii câine s-a autotratat.”
Normal.
Mi-am zis: „Dacă a avut efect…”
Am luat pătura, am pus-o pe canapea, am stat cu ea, a doua zi am pus pijamaua.
De trei ori a ales pătura.
A patra oară, când am dat s-o pun la loc, s-a uitat la mine ca un mafiot:
„Pătura e a mea acum.” Am fost…
De atunci, pătura a fost a ei.
A rămas cu ea pentru tot restul vieții, până în ultima zi.
Evident, între timp mirosea mai mult ca ea decât ca mine.
Dacă aveți vreunul un câine nou acasă și trece prin momente grele,
apelați la un profesionist.
Și să știți, există tehnici foarte utile.
Urmează un punct de cotitură în spectacol, bine?
Ați fost un public grozav. M-ați susținut până acum.
Așa că vreau să vă mulțumesc cu o mărturisire.
Și e adevărată, fiindcă spectacolul ăsta va fi difuzat.
Celălalt, nu. Publicul a fost nașpa.
Ăsta va fi difuzat.
E adevărat.
Când o să aflați c-am zis la fel în celălalt spectacol…
Am o mărturisire pentru voi, un mic cadou, bine?
Atențiune!
Sunt un mare fan,
mare fan, vreau să zic…
V-am prins, nu-i așa?
Ați intra într-o sectă dacă v-aș cere.
Aoleu! Nu, glumesc.
Bine, vă spun.
Sunt mare fan…
al datului de limbi.
Mare fan!
Cel mai mult și mai mult în viață îmi place să dau limbi.
Dacă aș schimba subiectul?
„Ce se întâmplă? A trecut de la traume la limbi.”
Nicio problemă, vă duc într-un loc sigur.
Nu vă faceți griji. Bun așa!
Întrucât sunt mare fan, ori de câte ori am ocazia,
oricând îmi permite situația,
cer asta, o solicit.
Matei 7:7 zice: „Cere și vei primi.” E în Biblie.
Nu știu de ce, în toți acești ani, am fost foarte norocos.
Mi s-a acordat ocazia de atâtea ori,
încât pot spune că sunt vedetă în materie de limbi.
Când e vorba de limbi, sunt cel mai tare dintre toți.
Cel mai tare.
Bun.
Acestea fiind spuse…
Acestea fiind spuse,
aș vrea să vă ofer un mic cadou astă-seară…
Este că v-a luat-o razna imaginația?
Aș face pătrățele la limbă până la finalul serii.
Nu, vreau să vă ofer câteva ponturi,
unele sfaturi,
astfel încât, de acum,
când vă dedați la minunatul cunilingus,
veți avea o experiență mult mai satisfăcătoare, da?
Poate vă gândiți:
„Dani ne va da sfaturi pentru a da mai bine limbi.”
Nu.
Nu, nu despre asta e vorba.
Sfatul meu e
pentru cele care au pizdă și ne lasă să o lingem.
Schimbăm perspectiva, da? Bine.
Acestea fiind spuse, înainte să începem, simt că e momentul perfect
pentru o scurtă introducere în contextul anatomic genital.
Cred că e necesar. Mulți ați spune că nu.
Puțin context e necesar întotdeauna.
Scuzați-mă dacă devin puțin tehnic, da?
Ce e o pulă?
O să spun des „pulă” și „pizdă”, scuze!
Sunt doar patru silabe, ca orice alt cuvânt repetat.
Suntem adulți.
Nu e cazul de eufemisme dacă există deja cuvântul.
Ce e o pulă?
Pula e o parte a aparatului genital, situată sub zona pubiană.
E o protuberanță a corpului.
Unele ies mai mult în afară, altele, mai puțin.
Ascultați…
Fiindcă ador numele și metaforele, dacă aș fi o catedrală…
Imaginați-vă c-aș fi o catedrală.
Ar fi garguiul, bine?
Catedrale și garguie de tot felul.
De câte ori ați văzut o catedrală uriașă, dar garguiul v-a dezamăgit?
Sau o bisericuță cu un gargui care nu încape pe ușă?
Sau vedeți o catedrală. „Unde e garguiul?”
Are unul, dar catedrala n-a fost îngrijită și nu se vede de tufișuri.
Trebuie tunse.
Sau poate catedrala e atât de netedă, încât garguiul se vede din Albacete.
Unele garguie au capul mare, altele par triste.
Unele sunt într-o parte, altele, invers.
Unele garguie s-au înmuiat cu timpul.
Unele-s mici, altele, subțiri… Sunt multe tipuri de garguie.
Și toate sunt frumoase și merită să simtă plăcere, da?
De asemenea, cred
că pula e o parte a corpului mult mai accesibilă.
Purtăm haine, dar, dacă am merge dezbrăcați…
Îmi place să merg uneori la plaje de nudiști vara.
Îmi place să umblu gol. „Care plaje?” De parcă v-aș zice.
Merg mereu la o plajă cu un amic al meu. Apare întotdeauna după mine.
Și e deja gol când coboară din mașină.
E deja gol, da?
Eu sunt pe plajă și îl văd venind
cu o ladă frigorifică, o umbrelă, o geantă aici, are mâinile ocupate.
Se apropie, mă salută, dar nu lasă din mâini nimic.
„Ce faci, Dani?” Iar eu…
Doar n-o să-l pup pe obraz. „Ce mai faci?”
Imaginați-vă o monarhie modernă, dar nudistă.
Apari la o recepție regală. „Bună, ce mai faceți?”
„Vă salut, majestate. Ce mai faceți?”
Sau imaginați-vă că sunteți în metrou.
Cineva te întreabă dacă te ții de bară. „Da, mă țin de bara de jos.
Abia aștept curbele strânse.” Nu?
În tot cazul…
Ce e o pizdă?
Pizda e un alt organ al aparatului genital uman,
dar nu e sub pubis.
E ascunsă mai jos, în așa-zișii „Perinei Aragonezi”. Bine?
Pare mai modestă din exterior, mai discretă.
Pizda e mai restrânsă.
În fine...
Am văzut pizde cu aspect de sendviș făcut în grabă.
Molfăi numai carne. N-ar strica și nițică pâine.
Dar toate pizdele-s frumoase și merită să simtă plăcere, da?
Ergonomic vorbind,
să sugi o pulă e mult mai accesibil.
Cred că sunt tehnici mai ușoare.
Nu tre' să fii în formă maximă ca să sugi o pulă fără să faci efort.
Ai o persoană cu pulă.
Simți ce vrea. „Pot să-ți sug pula?” „Sigur, suge-mi pula.”
Te apleci așa…
Faci așa sau așa, chiar și fără mâini.
Dacă stau întinși, așa, cu sau fără mâini.
Dacă stau invers, poți să i-o apuci din spate.
Aș zice că e mai distractiv să sugi pula. Asta cred. Așa am auzit.
Nu, stați să vă spun ceva.
Mi-am făcut de cap în ultima vreme și la anul aș putea să vă spun cum a fost.
Aveți grijă!
Nu lăsați heterosexualitatea să vă oprească distracția.
O viață avem, aveți grijă!
Dacă sugeți pula, asta e.
Și totuși,
dacă dai limbi și posesoarea pizdei nu te ajută deloc,
ergonomic vorbind, e puțin mai complicat.
Aceeași situație, nu?
Ești cu cineva care are pizdă, o simți.
„Vrei să-ți dau limbi?” „Bagă!”
De obicei, persoana face așa: „Bine, dă-mi limbi.”
Haide!
Și tu te uiți…
Te uiți și îți vine să spui:
„Arată ca un calamar căzut de la cinci.”
Îi dai cu piciorul. „Auzi, fată?
Vrei să-i dau limbi sau să chem un legist?”
Tipa nu ajută deloc.
Dar ador să fac asta. Voi face treaba pentru amândoi.
Și pe urmă,
poziția în sine e incomodă din start.
Scuze, băieți!
Brusc, faci așa… Priviți…
Poziția e ciudată fiindcă persoana e…
Lumina fiind stinsă, în loc să pipăi ca s-o găsești,
începi să înghiontești cu fața.
Înghiontești cu fața… Imaginați-vă un porc care râmă după trufe.
Caut… Ești acolo…
Dar poziția e aiurea rău.
E aiurea rău și te face să spui: „Ajută-mă puțin, împinge coccisul.”
„Ține-ți șoldurile pe spate, ajută-mă cu unghiul.”
Și pe deasupra, de îndată ce simt prima furnicătură plăcută, ce fac?
O ascund și mai mult.
Nu mai ești un porc care caută trufe, te-ai transformat în furnicar.
Dacă s-ar ridica și ar intra cineva, ar vedea un bărbat bând dintr-o băltoacă.
„Salut!”
„E secetă?” În tot cazul, vă zic ceva.
Oamenii au vertebre cervicale, da?
La un moment dat, nu se mai extind.
E clar că stai acolo un sfert sau o juma' de oră, cât e nevoie!
Dar când termini, gâtul tău e…
Te alegi cu o întindere.
„Ți-a plăcut?” „Da. Ce-ai pățit la gât?”
„Am un curs de vioară. După ce pleci, o înfig aici.”
Poți rămâne așa o săptămână. „Ce fac acum?
Vânez apartamente. Uite!
„De vânzare, la patru.”
Dacă tot vă dau limbi…
Pe bune!
Bine.
Al doilea pont.
Știu că v-ați plâns toată viața, și pe bună dreptate,
că partenerii voștri se gândesc la ei,
că au fost mereu egoiști, că plăcerea lor e mai importantă decât a voastră,
că, după ce termină, s-a terminat.
Și aveți dreptate. Așa e de mulți ani.
Dar, din fericire, în sfârșit trăim vremuri
de progres, de egalitate, de deschidere a minții,
de generozitate în general.
Și e foarte frumos.
Dacă acum 25 de ani mi-ați fi spus „clitoris”,
aș fi zis: „Pokémon de Apă!”
Dar acum pot spune:
„Știai că clitorisul e singurul organ din corpul uman
creat exclusiv pentru plăcere?”
- Drace! - Da!
„Da”, a zis ea. Normal!
Și a ridicat o singură mână.
Păi, dacă-i așa, să profităm la maximum, nu?
Când urmează să faci cunilingus, să bagi botul la savarină,
clitorisul e mereu aici, da?
Nu la propriu, ci uneori.
Dar trebuie să-l găsești, desigur.
Nu e ca și când…
Dacă e o pizdă familială…
Adică „familiară”, stați așa…
Ești fami… Adică…
Cineva cunoscut. A dracu' spaniolă!
Profită de primele secunde și obișnuiește-te cu harta.
Fiecare pizdă are lumea ei, nu uitați.
Sunteți băgați acolo și, brusc…
Nu vorbesc de punctul G, dar cauți clitorisul.
Îl cauți…
Îl găsești și zici: „Uite-l!” Nu e ăla.
„Atunci e ăsta.” Nu. Nu ești o vacă ce linge un stâlp.
Trebuie să fii…
Depinde de fiecare. Apeși puțin aici, apoi dincoace.
Asculți, observi... E ca o magie.
După două sau trei minute, când te-ai lămurit și treci la treabă,
ele fac: „Au!” și se retrag juma' de metru.
Și tu rămâi…
cu balele curgând din gură și spui:
„Fir-ar, trebuia să fi marcat locația.”
Ca atunci când citești Don Quijote, scapi cartea și zici:
„N-am pus semn de carte. Habar n-am unde am rămas!”
Înțeleg că s-ar putea să te miști dacă-ți place, dar te rog, nu te mișca.
Am început cu limbile aici și-am ajuns aici.
Arăt ca un aspirator-robot care caută stația de încărcare. Te rog!
Al treilea pont: nu spune nimic important cât dăm limbi.
Nu se aude bine.
Mesajul e distorsionat.
Au fost destule dimineți în care am auzit:
„Nu ai cumpărat cafea?”
„Nu știam că ne trebuie cafea.”
„Ți-am zis aseară.”
„Aseară, când?”
„Aseară, când erai jos…”
„Am auzit multe, dar n-am înțeles nimic.”
Eram băgat acolo și am auzit ceva de genul…
Iar eu...
Credeam că ai luat-o razna și cântai ceva de Maluma.”
La final, al patrulea și cel mai important pont.
Nu e basm, nu e fantezie, nu e nici legendă urbană.
E o realitate.
Poți ajunge la orgasm
prin cunilingus.
E un lucru minunat.
E un țel spre care ar trebui să țintim mereu.
E beton, pe bune.
Dar vă zic,
dacă vreodată
ajungeți la orgasm prin cunilingus,
vă rog, nu uitați…
Vorbesc foarte serios.
Nu uitați niciodată
că ceea ce aveți între picioare…
e o ființă umană
care vrea să trăiască în continuare.
Vă rog!
Înțeleg că, atunci când vă dați seama că aveți între craci o sursă de plăcere,
instinctul de conservare devine capcană de urși și ziceți:
„Te vreau pentru tot restul vieții.”
Dar rețineți că acel om are sentimente și are nevoie de oxigen pentru creier.
Mi-a trecut viața prin fața ochilor de patru-cinci ori în așa cazuri.
Nu vă mint.
Nu dau limbi decât dacă am un cric sub pat.
Am încercat orice. Am făcut pe mortul.
„Dacă vede prada moartă, poate se deschide.”
Mi-am uns urechile cu vaselină, ca ăia care-și blochează capul în grilaj.
O dată am pus un pepene în loc, să nu observe.
Și pepenele a crăpat! Puteam fi eu!
Ați luat-o razna de tot cu Body Pump, cu Pilates și CrossFit.
Vă rog!
Vă rog.
Nu mușcați mâna care vă hrănește.
Bine, vă dau aceste sfaturi
în speranța că, începând de azi, acest oraș și cei care văd asta
să aibă o viață mai plăcută când fac cunilingus.
Vreau doar ca oamenii să fie fericiți.
Oamenii sunt furioși.
Dar știu că există mereu un grup care comentează.
Zic: „Da, sigur.
Sfaturi pentru persoane cu pizdă. Dar cum rămâne cu cei cu pulă?
Faceți ce trebuie în timpul sexului oral?”
Eu? Pardon, dar eu îmi fac treaba.
Chiar îmi fac treaba.
În ce sens? De pildă, sunt disponibil.
Sunt de acord mereu.
Am refuzat doar o dată, dar eram la spovedanie.
Și apoi…
Trebuie să mărturisesc
că în peste 90% din cazurile în care cineva s-a oferit să mi-o sugă,
persoanele aveau părul lung, da?
Și, adesea, nu-și leagă părul la spate.
Și atunci ce faci?
Când te uiți cum îți oferă acea plăcere extraordinară,
le vezi acolo…
Chiar te uiți cum fac asta
și nu iei nicio măsură?
Eu am întotdeauna…
Și…
Și zic: „Tu concentrează-te la ce faci, iar eu o să…”
Și le prind părul în coadă.
Uneori, după ce termină, se uită în oglindă.
„Codițe caraibiene?” Iar eu…
„Dacă stai mai mult mâine, le vopsesc.”
Unul dintre lucrurile care m-au ajutat
să trec de depresie, nu mi-e rușine să recunosc,
e gândirea magică, bine?
Știu că mulți aud asta și zic: „Dani, treaba asta cu gândirea magică…”
Sunt oameni care nu cred în asta... Uitați ce e.
Gândirea magică există, deși nu credem în ea sau nu știm ce e.
Există de sute de ani.
Cu toții am apelat la gândirea magică fără să știm.
De exemplu, e ziua ta.
Și primești un tort cu lumânări aprinse.
Familia și amicii cântă „La mulți ani!”
Și, când se termină cântecul,
dai să sufli în lumânări și ei zic: „Nu, stai! Pune-ți o dorință.”
Deși nu crezi în asta, spui: „Da, sigur. Ce insistenți sunt! Îmi pun o dorință.”
Și te gândești la ceva mișto.
Că nu se știe.
E gândire magică.
Gândirea magică e că, într-o amiază,
ai o provocare sau un eveniment
care te îngrijorează puțin, ți-e greu,
și trebuie să porți o rochie sau un tricou cu care ai o legătură sentimentală cumva.
Aduce noroc, îți dă energie pozitivă.
„Azi îmbrac rochia asta fiindcă mă va ajuta să rezolv.”
E gândire magică.
Gândirea magică e când bei cafeaua de dimineață acasă,
te simți ca dracu'
și cana are una dintre frazele siropoase criticate de toți.
Dar, dacă fraza siropoasă te ajută să ieși din casă cu optimism,
e gândire magică.
Și e valabilă fiindcă ajută. Dacă ajută, folosiți ce gândire magică vreți.
De pildă, eu am folosit mereu gândirea magică,
dar mai ales în această perioadă grea.
Am folosit-o mult mai mult.
De exemplu, când fac sport.
Îmi place sportul. Am studiat Știința Sportului.
Dar adevărul e că, în acea perioadă, când procesele chimice din creier nu merg,
tot corpul o simte.
Nu funcționezi, te simți rău. Te termină tristețea.
Alergam prin parcul Retiro într-o zi și m-a depășit un mim. Ce trist!
Ce trist!
Îmi place să alerg pe lângă râul din Madrid.
Țin minte că alergam într-o zi... Am făcut un kilometru.
Și mi-am zis că nu mai pot. Îmi venea să plâng, eram rupt.
Mi-am spus: „Haide, Dani, gândește magic.”
Zic: „Hai!”
Și m-am uitat înainte, pe traseu,
și la vreo 500 de metri era un tunel, da?
Sau o punte, nu știu.
Era cam la 500 de metri și mi-am zis:
„Bun, dacă ajung acolo în următoarele două minute și jumătate…”
Am inventat-o pe loc.
Mi-am spus:
„Părinții mei vor fi eliberați,
fiindcă au fost răpiți
în Columbia
de un cartel de droguri.”
Nu e adevărat,
dar am crezut.
Trebuia să mă fi văzut cum am alergat pe râu în acea zi.
Eram...
„Părinții mei! Părinții mei!”
Ajung la punte, două minute jumate!
Funcționează sau nu gândirea magică?
Reușisem. Evident, nu era adevărat, inventasem treaba.
Părinții mei sunt încă ostatici.
O să vă cer o mică favoare.
Să ridice mâna cei care au partener.
Nu e musai să fie în sală, ci să aveți.
N-aveți grijă, nu e personal. Vreau doar să am o idee…
Să ridice mâna cine are partener.
Bine.
Da, cam jumătate, mai mult sau mai puțin.
E ciudat ce faceți.
Bine, mersi. Uneori, cineva ridică mâna și se uită... „Ce faci?”
E neclară treaba.
Dacă e așa, adaug un asterisc: „Vrea să iasă cu mine.”
Clarifică treaba.
O să vă spun un adevăr incomod.
E singurul adevăr absolut
pe care vi-l spun azi.
Toți partenerii de cuplu se mint.
Toți.
E cineva de altă părere?
Bine.
Dar deocamdată o să las deoparte premisa asta.
Bine?
O să fiu ca bucătarii de la televizor.
Amestecă un sos și spun: „Dăm sosul deoparte pentru mai târziu…”
E acolo, da?
Nu uit de el, e acolo.
Mai am un pont pentru voi.
Meditația.
Meditația m-a ajutat mult.
Unii aud de meditație și zic: „Dani, treaba asta cu meditația…
E pentru yoghini, nu? Spiritualii ăia cu posturi ciudate...”
Nu.
Oricine poate medita.
Eu meditez, așa că…
Am o aplicație pe telefon de meditație ghidată.
Asta e tot. Nu e complicat. Trebuie doar s-o faci.
Cum pot explica în câteva cuvinte ce înseamnă meditația pentru mine?
Pentru mine.
Pentru mine, meditația înseamnă să decizi
să rezervi cinci, zece, 15 minute pe zi, nu e nevoie de mai mult,
în care să te concentrezi numai și numai la tine
și să decizi să ignori zgomotul lumii ca să înfrunți zgomotul lăuntric,
mai puternic uneori decât cel al lumii.
În timpul în care te concentrezi la tine,
exercițiul constă practic
în conștientizarea faptului că ești aici și acum.
Încerci să nu te gândești la altele.
Contează doar corpul tău, camera, postura...
Există ancore care ajută la asta,
respirația, de pildă.
Dacă te concentrezi la respirația ta în timpul meditației...
Ce poate fi mai mult aici și acum decât propria respirație, nu?
Și... O să fac o mică demonstrație,
o mostră de meditație din viața mea de zi cu zi.
Ce urmează să auziți e monologul meu intern,
gândurile mele exprimate cu voce tare.
Începe cu un gong,
se termină cu alt gong,
iar poziția trebuie să fie comodă, dar verticală, bine?
Puteți sta pe o pernă pe podea sau pe un scaun…
Nimic complicat. E cam așa.
Bun, să vedem ce va fi.
Începem cu respirația, așa.
Bun.
Respir.
Inspir.
Expir.
Inspir.
A inspira e ca…
ca atunci când te inspiră o idee.
Da, bine zis. Inspiri și te inspiră.
Și să expiri… Drace, înseamnă să mori.
Ai o idee și mori.
Îmi pierd concentrarea. Hai!
Hai, concentrează-te la respirație, Dani!
Am o idee.
O să urmăresc fluxul de aer prin sistemul meu respirator.
Să vedem…
Aerul intră prin nări.
Apoi ajunge în…
Cum îi zice?
Laringe? Nu, cum se numește?
Faringe, nu?
Trahee! La naiba, asta e, traheea.
Cei care fac traheotomii au mare curaj.
Fac traheotomii cu un pix. Mamă, ce nebunie!
Iar mi-am pierdut concentrarea.
Să începem!
Îi dau drumul.
Bine. Aerul intră prin nări...
Cică trebuie să respiri prin nări fiindcă sunt fire de păr acolo
care captează tot praful și bacteriile.
La naiba, de ani întregi îmi crește păr în nas.
Ce-i asta?
Îmi crește păr și-n urechi. Frate, uneori…
Mă uit uneori în oglindă și arăt ca un râs.
Bun, să continuăm.
Mă concentrez acum.
Bine.
Inspir...
De ce importă avocado doar din Noua Zeelandă?
Așa e.
Mintea ta rătăcește mereu.
Nici măcar nu pare luptă. E mai degrabă un dans.
Când îți dai seama că gândul a rătăcit, revii și te concentrezi din nou.
Nu există meditație proastă. Ar trebui să încercați, e grozav.
Toți partenerii de cuplu se mint.
Toți.
El o minte pe ea. Ea îl minte pe el.
El îl minte pe el. Ea o minte pe ea.
Ei pe ei.
Frate pe frate.
Voi pe voi, usturoi.
Toți, fără excepție.
Fiindcă întotdeauna, de-a lungul timpului,
la un moment dat, poate într-un moment intim,
un membru al cuplului îi spune celuilalt:
„Dragă...
la ce te gândești?”
În 99,9% din cazuri,
răspunsul e…
La nimic.
„La nimic.”
O sugi grupa mare.
Adică vrei să spui...
Eu am meditat timp de 11 ani,
sute și sute de ore de meditație,
și, dacă m-ar întreba cineva
cât timp am avut mintea goală, aș zice că vreo trei-patru secunde, toată viața.
Și, sincer, au fost secundele dinainte să trag o bășină.
Când te bășești, mintea ta e…
Iar tu îmi spui,
panaramă nenorocită, că ai mintea goală atunci când te întreb?
Da, sigur, acum ești Siddhārtha Gautama!
Ești cumva Krishnamurti?
Acum ești Mahatma Gandhi?
Te crezi Buddha?
Cine ești, Shiva?
Minți de îngheață apa în mașina de pompieri!
Zi la ce te gândești!
Nu înseamnă că nu spunem fiindcă avem mereu gânduri rele.
„La ce te gândești, dragă?”
„Mă gândeam la o orgie cu 50 de oameni, la care maică-ta se uită și se…” Nu!
Nu zic asta, dar... „La ce te gândești?”
„Ca și cum ți-aș spune!” Ai mintea pe coclauri. „Nu-ți spun!”
„Mă gândeam că aveam patru metri și eram pe plajă.
Aveam eclere în loc de picioare, o acadea uriașă cu țepi
și mă luptam cu un pandișpan uriaș malefic care voia să distrugă Terra.”
„Ce crezi?”
Ziceți-i asta, dacă puteți.
Și vă spun,
dacă-i spuneți asta partenerului
și decide să rămână cu voi,
vă e suflet-pereche.
Vă e suflet-pereche.
Dar să știți,
aveți tot dreptul,
dacă partenerul vă întreabă la ce vă gândiți,
să spuneți: „Dragă, nu cred că e potrivit
să îți spun ție la ce mă gândesc, fiindcă gândurile mele sunt private.”
Faza cu pandișpanul e mai puțin riscantă.
Vă încurajez să vă întrebați aleatoriu și să spuneți adevărul.
Ați fi uimiți.
Cred că trăim o epocă și un moment social bun,
cu mai multă concentrare, empatie, bunătate, mai multă valoare, cum vreți,
când vine vorba de sănătatea mintală sau de lipsa ei, da?
În prezent, știm deja de anumite boli și tulburări.
Au primit nume și există. Asta contează în felul în care le luăm în considerare.
Nu știu dacă acei dintre voi care sunt de vârsta mea sau mai mari simt asta,
dar acum 15 sau 20 de ani,
tot ce avea legătură cu sănătatea mintală era băgat în același sac,
în sacul stigmatizat al „nebuniei”.
Toate erau în același sac.
Și era ceva de care ne feream.
„Ăsta plânge toată ziua, e nebun. Ăsta bea, e nebun.”
„Ăsta țipă toată ziua, e nebun.”
În prezent există mai multă empatie pentru așa ceva.
Și asta merită celebrat.
Și vă spun...
Vă spun, între unul care n-are toate țiglele pe casă…
și unul scăpat în cap când era mic...
în acest interval…
ne regăsim cu toții.
Stabili mintal sută la sută
nu suntem niciunul.
Dacă nu ai un tic...
ai TOC.
Sau TikTok. Nu știu ce-i mai rău.
Adică…
Dar, dintre toate tulburările și bolile,
două mi se par reginele sănătății mintale.
Nu c-ar fi cele mai mișto, ci fiindcă sunt cele mai răspândite în societate.
Dacă n-am avut parte de ele, vom avea, noi sau cineva apropiat.
Vorbesc de anxietate...
Importantă, nu?
Și depresie.
Bun!
Pentru cei cu anxietate, e nașpa.
N-are rost să ne ascundem după deget.
Anxietatea e nașpa.
Am avut de-a face cu ea mulți ani.
În ultima vreme, s-a menținut la patru-cinci din zece.
Apoi crește brusc și tre' să știi ce să faci.
Mulți ani am încercat să eradichez anxietatea din viața mea.
Acum sunt pe cale să o accept.
Accept că am anxietate și, când apare, încerc să mă descurc cât pot de bine,
știind că e un nor negru care vine neanunțat,
dar și dispare fără veste.
Să zicem că aveți o criză de anxietate după-amiaza,
dar dimineața ați fost amenințați cu un cuțit.
Ambele sunt chestii nașpa, dar e un silogism ca la carte.
Dacă P, atunci Q.
Înțelegerea cauzei te ajută. „Am fost jefuit dimineață. E normal.”
Cel mai rău e când anxietatea lovește din senin.
Te relaxezi la tine acasă,
totul pare să meargă bine și norul negru apare din senin.
Simți că inima îți bate cu putere,
ți se usucă gura, n-ai aer, te doare corpul...
Îți vine să sari pe geam. E nasol.
Vreau să le dau putere tuturor celor care au de-a face cu asta.
Părerea mea e că aceia dintre noi care suferă de anxietate
sunt puțin desincronizați
față de ritmul vieții.
E ca și cum…
Avem mereu tendința de „pre”... O mie de „pre”!
Ne preocupă lucrurile înainte să se întâmple.
Există un citat din Descartes.
Vorbesc de filozof, nu de bricolaj.
„Viața mea a fost plină de nenorociri,
iar majoritatea nu s-au întâmplat.”
Avem capacitatea de a lua în calcul cele mai rele scenarii
și le trăim în minte, fie că se întâmplă sau nu.
Dar corpul nostru a alergat deja la maraton.
Iar depresia,
în opinia mea,
e o traumă care nu s-a vindecat.
E o tristețe care a prins rădăcini
după un eveniment traumatizant,
o despărțire, o pierdere, orice ar fi, da?
Se întâmplă ceva, timpul trece, trauma nu se vindecă complet,
tristețea se instalează...
Pot trece chiar și doi ani, îți trăiești viața,
dar sentimentele și gândurile tale
încă-s legate de cele întâmplate acum doi ani.
Nu încetezi să trăiești în trecut.
Anxietatea e obsesia pentru viitor.
Depresia e obsesia pentru trecut.
Trăiești privind în oglinda retrovizoare sau printr-un telescop.
Un prieten mi-a spus odată:
„Dani, dacă stai cu un picior în trecut și cu unul în viitor, te caci în prezent.”
Ce poet!
E uimitor că „present” înseamnă „dar”.
Mai există un concept care…
e într-o zonă gri, dar face furori acum.
Vorbim de nostalgie.
E bună nostalgia sau nu?
Cred că nostalgia e de două feluri, bună și nu prea bună.
Care e cea bună?
Nostalgia bună te duce la amintiri vechi, la chestii trăite cu mult timp în urmă.
Îți place, dar nu te întristează neapărat.
Vă dau un exemplu amuzant, bine?
M-am născut în 1980, da?
Cei care sunt cu 10-15 ani mai mari sau mai mici ar înțelege ce zic.
Dacă spun:
„Suntem familia Little…”
Dăm din codițe
Putem continua cu Willy Fog, Căpitanul Tsubasa,
Temnițe și dragoni, Juana Hazuki, Candy, Sailor Moon…
Aș putea lua la bere două rânduri de străini,
să cântăm toată noaptea și să ne întoarcem acasă beți turtă.
Ne-am distrat amintindu-ne de trecut, dar fără nicio urmă de tristețe.
Nostalgia rea îți lasă acea tristețe.
Profesioniștii îi spun „melancolie”.
E un alt stadiu.
Și există oameni care rămân blocați într-o anume epocă.
Eu le spun nostalgici.
Sunt oameni care cred că era mai bine în trecut.
Și pot rămâne blocați într-o epocă din diverse motive:
prietenii pe care-i aveau,
fosta casă, fostul partener sau fiindcă erau tineri.
N-aveau probleme sau responsabilități, nu murea nimeni… Logic!
Când spun asta,
mă gândesc la un bun amic din generația cu care am crescut.
Cred că a rămas blocat în epoca aia.
Vorbești cu el în anul 2000
și toate poveștile lui, backgroundul, glumele, referințele,
toate sunt de atunci.
„Drace, ești decalat cu zece ani!”
Îl vezi în 2010 și e la fel. „Ești decalat cu 20 de ani.”
Îl vezi în 2025 și încă vorbește de lucruri de acum 35 de ani.
E ca și cum timpul te trage înainte și tu vrei să rămâi.
Trebuie să mergi înainte,
că începi să dispari, ca în poza din Înapoi în viitor.
Pentru aceia dintre voi care sunteți melancolici
sau care devin nostalgici, ca mine, mai am un pont.
Mi se pare frumos că, în prezent, când trăiești un moment mișto, de bucurie,
când ești fericit și zici: „Cât de tare!”, încercați să-l conștientizați.
Conștientizați că trăiți un moment uimitor.
Și încercați să vi-l amintiți pentru tot restul vieții.
Dacă sunteți cu cineva, spuneți asta.
Când spuneți, vă ajută să memorați momentul,
fie și pentru a alimenta o viitoare nostalgie.
Imaginați-vă, ați venit azi la spectacol cu partenerul, cu un prieten,
cu tatăl vostru, cu un coleg, nu contează.
Și râdeți de vă căcați pe voi.
Conștientizați!
Dacă ați fost fericiți în timpul scurt petrecut împreună,
conștientizați asta, interiorizați-o și, la plecare, spuneți-o.
„Băi, a fost beton.”
E foarte tare.
Fiindcă, poate peste 20 de ani,
stați în piața Catalunya cu același prieten,
beți bere și spuneți:
„Mai ții minte spectacolul ăla al lui Rovira?
Îți amintești?”
Și zice: „Sunt 20 de ani de-atunci, nu? Au trecut 20 de ani.”
„A fost grozav. Ce tare am râs! Am râs, a fost bun tipul.”
„Cel mai bun!” „Să nu exagerăm acum.”
„A fost un moment bun. Păcat c-a murit.” „Da, păcat.”
Țineți minte.
Mulțumesc din inimă.
Ne apropiem de finalul spectacolului.
Și, dacă tot vorbeam de nostalgie, țin minte un vers frumos al Sabinei.
„Cea mai crudă nostalgie e pentru ce nu s-a întâmplat.”
Vă zic ceva. Când eram mic, nu mi s-au spus povești.
Am fost nostalgic pentru ceva ce nu s-a întâmplat.
Deoarece, ca adult, când vine vorba de comunicare orală
și sex oral…
Ca un ultim dar și un strop de nostalgie, de care n-ați avut parte de mult,
am o poveste scurtă
despre care cred că are legătură cu tot ce am discutat astă-seară.
Cu tot ce v-am spus, de fapt.
Povestea se petrece într-un sătuc foarte sărăcăcios, mic și neprimitor.
Protagonistul poveștii e un bătrân,
dar nu înseamnă că și-a pierdut energia, puterea sau agilitatea, da?
Omul ăsta avea obiceiul, de când se știa,
să se scoale dimineața
înainte să cânte cocoșii și soarele să răsară de după munți.
Se trezea, se ridica din pat,
își punea sandalele,
lua două amfore uriașe din lut
și pornea pe o potecuță, cale de cinci kilometri,
spre un izvor cristalin,
unde umplea ochi amforele și mergea înapoi cei cinci kilometri.
Când revenea în sat,
folosea apa la tot ce avea nevoie:
la băut, la mâncare, la udat pământul, la spălat și la adăparea animalelor.
De vreo opt sau zece ani,
una dintre amfore ceda, începuse să se crape.
Era destul de uzată. Avea mici crăpături peste tot.
La un moment dat, a început să piardă apă.
În multe zile, când ajungea în sat,
peste jumătate din apă se pierduse pe drum.
Și, cum obiectele neînsuflețite pot prinde viață în povești,
într-o seară, înainte ca protagonistul să se culce,
amfora spartă, scuzați-mi repetiția,
a spart tăcerea.
A început să i se plângă stăpânului:
„Stăpâne, mă simt groaznic.
Știu că sunt defectă și nu te mai slujesc ca înainte.
Îmi e tare rușine și îmi pare rău.
Chiar nu m-aș supăra dacă m-ai înlocui cu o amforă nouă,
fiindcă nu mai sunt bună de nimic!”
Neclintit, dar cu un ton blând, bărbatul spune:
„N-o să te înlocuiesc niciodată cu o nouă amforă.
Dar n-o să-ți dau explicația azi.
O să-ți spun mâine, pe drum.”
Și omul s-a culcat, cum făcea în fiecare seară.
Cele două amfore au rămas acolo. „Bine, atunci.”
Și a doua zi,
ca de obicei, înainte să cânte cocoșul și să iasă soarele de după munți,
omul s-a trezit, și-a pus sandalele și a luat cele două amfore uriașe.
Fiecare amforă avea brațul ei.
Căra mereu amfora spartă cu brațul drept.
Mereu.
Făcea asta și la ducere, și la întoarcere.
Când au pornit pe poteca de cinci kilometri,
liniște totală.
Se auzea doar sunetul păsărilor și foșnetul frunzelor în vânt.
Ajuns la izvorul cristalin, s-a așezat și a început să umple amforele.
Liniște totală.
Se auzea doar zgomotul apei în peștera cu ecou.
N-a vorbit nimeni la întoarcere
până n-au trecut de jumătatea drumului.
Amfora pierduse deja multă apă.
Și chiar atunci, protagonistul nostru s-a oprit.
S-a oprit și s-a întors
spre amfora spartă și a zis:
„Acum înțelegi de ce nu te-am înlocuit?
Uite! Privește partea asta de potecă.
E plină de flori,
datorită ție.”
Viața merită trăită.
E la mintea cocoșului, e logic,
dar tind să cred că lucrurile evidente pot fi atât de evidente încât ne scapă.
Dar și durerea în sine valorează ceva.
Pe parcursul acestei seri, printre râsete și câteva mărturisiri,
v-am expus o parte din durerea mea,
unele dintre pierderile suferite în ultimii ani.
Dar am lăsat intenționat ceva la final,
cea mai mare pierdere din viața mea,
cea mai grea durere prin care am trecut.
E durerea pierderii de sine.
Poate vă întrebați ce înseamnă. „Cum adică să te pierzi pe tine, Dani?”
E simplu.
E șocant de ușor.
Cred că începe înainte să ne dăm seama.
Când suntem copii, tânjim doar după dragostea mamei, nu?
Vrem să ne iubească, să ne accepte. Ne e frică să nu fim abandonați.
Nu se știe de ce.
Așa că faci mereu tot posibilul ca mama ta să te iubească.
Și multe din acestea n-au reflectat probabil esența ta de copil.
Dar știai ce să faci și ce să nu faci ca să fi iubit și să nu fii pedepsit.
Dar multe nu reflectă adevărata ta natură, așa-i?
Și ce faci? De la o vârstă fragedă, îți pui un fel de…
mască.
Cu tata a fost la fel.
De câte ori am vrut în copilărie ca tatăl nostru să fie mândru de noi?
De câte ori am căutat să ne bată pe umăr?
De câte ori am simțit că alți frați erau preferați
și copiam ce făceau
ca tata să fie la fel de mândru de noi ca de ei?
Multe dintre astea, când le-ați făcut, n-au reflectat cine sunteți.
Nu făceau parte din voi.
Dar le-ați făcut în căutarea afecțiunii și aprobării tatălui.
Și ce e asta, dacă nu…
punerea altei măști?
Sau relațiile de cuplu, de pildă.
Relațiile sentimentale.
De câte ori am auzit sau am spus că scot ce e mai bun din noi?
Poate fi adevărat uneori.
Dar, adesea, înseamnă doar
că scoate ce e mai bun din voi și i-ar plăcea partenerului vostru.
De multe ori ne cunoaștem și știm ce bagaj avem,
ce prostii am făcut și ce schelete avem în dulap.
Și, dacă îi arătăm partenerului cum suntem cu adevărat,
ne speriem și ne panicăm, crezând că va fugi.
Deci voi fi cum vrea partenerul ca să nu mă abandoneze și să mă iubească.
Și ce e asta, dacă nu…
o altă mască?
Social media.
Parcă am crescut cu ea, nu?
Și chiar credem
că profilul nostru ne reprezintă sută la sută?
Fiindcă facem mereu lucruri pentru a mulțumi necunoscuți.
Pentru ce? Pentru urmăritori?
Pentru like-uri? Chiar suntem cum apărem pe social media?
Dacă ar fi așa, aș zice: „E incredibil câți tembeli sunt pe Twitter.
Și nu cred că există atâția oameni fericiți pe Instagram.”
Dar asta facem.
Chiar suntem așa cum ne prezentăm pe social media sau e doar…
altă mască?
În cazul meu, sunt o persoană foarte cunoscută.
Sunt foarte popular de aproape 20 de ani.
Și, în acești 20 de ani, mi-am dorit mereu ca lumea să mă placă.
Am vrut să fiu plăcut și marea mea temere a fost
ca lumea să mă creadă un nemernic
sau să nu mă placă, să creadă că-s măgar.
Sau să creadă lumea că faima mi s-a urcat la cap.
Ca să nu se întâmple asta, m-am pus pe ultimul loc.
M-am călcat mereu în picioare,
pentru ca lumea să mă iubească.
M-am pozat și la pompe funebre.
Nu știu care-i cheia succesului, dar, din ce-am aflat, cheia eșecului
e să încerci să mulțumești pe toată lumea.
Și, când porți atâtea măști,
vine un moment când viața, de bine, de rău,
îți dă pe neașteptate o palmă
care nu doar îți zboară toate măștile, ci îți schimbă și identitatea.
Eșafodajul vostru, insulele voastre s-ar putea prăbuși.
Țineți minte filmul Întors pe dos, primul, cel cu fetița?
Când totul pare pierdut și insulele indestructibile se prăbușesc.
Insula Familiei, Insula Prieteniei,
Insula Magiei, Insula Jocului, Insula Onestității…
La un moment dat, viața m-a pălmuit atât de tare,
încât mi-au căzut măștile și toate insulele mi s-au prăbușit.
Și m-am uitat în oglindă și nu m-am recunoscut.
Credeți-mă, e un sentiment îngrozitor.
Aproape că aș spune
că în perioada aia simțeam că n-aveam pământ sub mine.
E un sentiment de abandon,
e un sentiment de dezorientare,
de frică…
Multă frică.
Nu crezi că poți continua,
ți-e frică să continui, nu vrei să continui.
Am aflat că misticii îi spun „noaptea sufletului”.
Am plâns, să știți.
Vorba celor de la Maná, „Am plâns un râu și un ocean.”
Dar, cum spuneau Vetusta Morla,
„Vom fi liberi doar când nu mai avem nimic de pierdut.”
Acum mulți ani, am citit o poezie de Mario Benedetti, pe care-l ador,
care zicea că un zâmbet e mult mai frumos
când apare după lacrimi.
E ca atunci când apare soarele
după multe zile de ploaie
și sunt șanse să se formeze un curcubeu.
După tot acest proces,
n-aș putea să vă spun dacă sunt un om mai bun sau mai rău.
Ce pot spune e că sunt mult mai autentic
și despre asta e vorba.
Niciodată n-am fost eu însumi mai mult decât acum.
Îmi amintește de bărbatul din lift. Țineți minte? „Tu ești tu?”
Și am râs de asta.
Poate că văzuse ceva în mine și încerca să mă avertizeze.
Dacă l-aș vedea acum, aș spune: „Sunt eu însumi mai mult ca niciodată.”
Și vă spun tuturor, dacă veți trece vreodată printr-o tristețe
sau treceți chiar acum,
rețineți trei lucruri.
Primul e să fiți tari.
Fiți tari, o să treacă.
Al doilea, dacă tot treceți prin deznădejde și durere,
învățați din ele.
Măcar să nu fie în zadar.
Și al treilea, faceți ce e mai bine pentru voi.
Faceți cum vă e cel mai bine.
Dacă aveți o dimineață de rahat și fraza siropoasă de pe cană
vă dă un impuls de energie ca să ieșiți pe stradă,
faceți asta și nu țineți cont de ce crede lumea.
Dar vă mai zic ceva.
Când tristețea vă cuprinde astfel,
nu dispare niciodată de tot, e ca o gumă lipită de pantof.
În cazul meu, când apare tristețea, aduce mereu o doză mare de singurătate.
Multă.
Fiindcă simt că afară e mai mult zgomot și mult mai multă ostilitate.
Când tristețea și singurătatea apar și sunt singur acasă,
știți ce fac?
Apelez la gândirea magică.
Poate stau pe canapea, mă uit în dreapta…
și văd pătura.
Și știți ce fac?
O țin strâns.
Și o miros.
Iar un gând magic mă îndeamnă să mă uit la ușa de intrare
și să cred că tot ce nu mai face parte din viața mea,
tot ce mi-a luat viața, tot ce am iubit și nu mai e,
cumva, într-o zi, viața îmi va da înapoi.
Și nu-mi pasă absolut deloc ce credeți.
Pe mine mă ajută.
Mulțumesc mult și…
dacă mai e ceva de spus, aș spune că mereu,
întotdeauna și întotdeauna,
merită.
Subtitrarea: Adrian Oprea