Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sessionen är över, Dani. Hur mår du?
Det är bra. Jag mår faktiskt bättre.
Det låter bra. Fortsätt så.
-Vi ses nästa vecka. Tack. -Vi ses nästa vecka.
Kom ihåg att skicka pengarna!
Pengarna, Dani!
ECHO PSYKOLOGICENTER
DANI ROVIRA DET ÄR VÄRT DET
Jag har haft det lite jobbigt.
Tack för att ni kom idag.
Och du har tur för idag
ska vi prata om sorg.
Det blir en hel del erkännanden.
Den första bekännelsen jag måste göra är att jag de senaste åren
har flörtat ganska hårt med sorgen.
Har jag lärt mig nåt efter alla dessa år? Ja.
Massor.
Vi gillar inte sorg, till exempel.
Vi vill inte känna den och vi vill inte se den i andra.
Vi vet inte hur vi ska hantera den. Inte vår egen, och inte nån annans.
Under alla dessa år
har bara en person, bokstavligen en,
sagt nåt till mig som faktiskt fastnade.
Jag drack kaffe med en vän en eftermiddag.
Jag kände mig nere.
Jag sa att jag inte klarade det längre.
Plötsligt sa han…
Jag delar med mig så att ni kan använda den i era liv.
Plötsligt sa han: "Dani.
Var inte ledsen."
Jag har inte ringt sen dess.
Vi gillar inte sorg
eller nån annan obehaglig känsla.
Men sorg är lite värre för att den avslöjar oss.
För när sorgen blir intensiv,
gråter vi, och det avslöjar oss.
Och det är sant att även idag
så är det tabu att gråta bland folk.
Det visar på sårbarhet.
Och utan att ens inse det
så försöker vi kväva det hos små barn.
"Gråt inte. Du ser ful ut då."
Nästa gång jag hör nån säga det till ett barn, sparkar jag dem i bröstet.
Den vuxna.
När det gäller gråt
så är det fortfarande en genusgrej.
Det finns ett berömt citat som är över 500 år gammalt.
Ni har säkert hört det.
Det var när de katolska monarkerna avslutade återerövringen av Spanien,
och det sista fästet kvar var kungariket Granada.
Kommer ni ihåg det?
Boabdil var där med sitt följe. De hade varit under belägring länge.
Spoiler. Det är historia. Vi vet hur det slutar.
Boabdil fick lämna över nycklarna till staden.
Det var ett av de tuffaste ögonblicken för alla historiska personer vi vet om.
Och i det ögonblicket, sa Boabdils mamma,
inte nån svärfar till hennes systers kusin,
utan Boabdils egen mamma sa till honom:
"Gråt som en kvinna för det som du inte kunde försvara som en man."
Ursäkta?
Du höll inte tillbaka, mamma Boabdila?
Det förflutna är väl en prolog?
Man kan nog säga att vi alla har känt sorg någon gång,
vissa djupare, vissa oftare.
För ett tag sen började jag tänka på om det fanns en tid i mitt liv
när sorgen verkligen trängde på.
På ett sätt jag inte kunde ignorera.
Och ja, det fanns ett exakt ögonblick
för 11 år sen,
samtidigt som filmen Spanish Affair kom ut.
Visst låter det bekant?
Jag hade aldrig gjort film förut, inte en enda.
Jag gjorde nåt sånt som ni ser här,
och så fick jag chansen att göra den här filmen.
Jag gjorde den.
Över en natt fick jag huvudrollen
i den mest inkomstbringande filmen i spansk filmhistoria.
Och det rekordet lär stå sig med tanke på hur det går.
Jag vet inte om jag ska skratta eller gråta.
men fakta är fakta.
Jag vet inte om ni såg det som en stor händelse eller nåt,
men jag vet inte om någon tänkte på hur det var för mig.
Det några galna månader
när fantastiska saker började hända,
och jag kunde inte hantera dem.
Jag gick från att aldrig ha gjort en film till att bli bombarderad
med manus och erbjudanden från regissörer och producenter.
"Det här är galet!"
Efterfrågan på teater.
Jag gjorde redan teater, men efterfrågan tredubblades.
"Kom och gör en show i Alicante!" "Okej!"
"Kom och gör en show i Barcelona!" "Okej!"
"Kom och gör en show i Murcia!"
"Varför Murcia?" "Bra poäng." Det blev inget.
Om jag inte roastar folk från Murcia, så blir varken jag eller de glada.
Finns det några murcianer här? Ingen bryr sig.
Ni vet hur varumärken fungerar, va?
De slänger på ett känt ansikte på nåt…
Jag är hemma och ser en annons med en känd person,
och jag springer ut i kallingarna för att köpa den.
Så varumärkena ringde såklart. "Dani, vårt varumärke…"
"Ditt ansikte på vårt märke, vårt märke i ditt ansikte."
"Jag förstår ingenting."
Jag började dejta stjärnan i filmen.
Det var en vacker kärlekshistoria.
På pappret, från utsidan, eller hur?
Ni kan inte ens föreställa er hur det var för mig.
Men tre eller fyra månader senare
vaknade jag en morgon…
Jag vaknade en morgon,
och plötsligt kom tårarna och jag grät, liksom storgrät, typ "Fan också."
Som när man måste skita: "Fan också."
Jag kunde inte sluta, men jag visste inte varför.
Då sa min dåvarande flickvän
en av de mest förnuftiga saker jag har hört.
"Du, Dani, varför går du inte i terapi?"
Och jag sa: "Okej, visst."
Det är konstigt när man tänker på det.
De två replikerna går nästan aldrig ihop.
"Du borde testa terapi." Och nån säger: "Visst."
Det brukar gå så här: "Du borde testa terapi."
"Terapi?!"
"En psykolog? Tror du att jag är galen?"
"Nej, det sa jag inte."
"Är jag galen?" "Nej, det är du inte."
Jag sa: "För jag har gått i terapi i 11 år."
Och här ska ni få höra.
Jag är trött på att gå i terapi på grund av folk som inte går i terapi.
Jag säger bara det.
Om du är emot att gå i terapi,
betala då för vår terapi eftersom vi löser våra och dina problem.
Jag blev rekommenderad en terapeut, samma som jag har gått till i 11 år.
Jag går fortfarande dit. Han heter Salvador.
Jag har aldrig gått i terapi och så befinner jag mig i det här rummet
med en kille med ett vänligt ansikte som sitter i en fåtölj
med en stol framför sig.
Jag satte mig och han sa: "Berätta vad som förde dig hit."
Jag visste inte vad jag skulle säga.
Men jag började öppna mig för honom och pratade oavbrutet.
En timmes prat. Det är inte normalt för mig.
När timmen var slut stoppade han mig och sa:
"Jag känner av en djup sorg från dig."
"Jävlar, sorg?" Det hade jag inte tänkt på.
Jag tänkte kanske frustration, press, stress.
Nej, sorg. "Varför då?" "För att två saker är på gång.
Ett, du sörjer.
Och två, du vet inte att du sörjer."
Jag sa: "Jag känner ingen som har dött."
Han sa: "Det kanske inte är bokstavligt.
Det kan vara en metaforisk död av nåt i ditt liv."
Plötsligt började jag förstå många saker.
Vi är till exempel inte medvetna om hur värdefulla vissa saker är
för vi har dem redan.
Vi saknar dem bara när de är borta.
Till exempel, jag vet att de flesta av er har nåt
som ni inte inser att ni har för ingen har nånsin tagit det ifrån er.
Som armar, okej? Superuppenbart, va?
Ni vaknar inte varje dag och säger: "Tack och lov.
Ännu en fantastisk tisdag med armar." Nej. De finns där.
Men jag pratar om en sak som är mer subtil, vilket är anonymitet.
Man inser inte hur värdefull den är förrän den är borta.
Det slog mig när jag började märka
att jag inte längre kunde göra vissa vardagliga saker,
som att hämta mina brorsöner i skolan,
eller köpa en smörgås och en öl och åka till stranden i Málaga
med en bok, sitta under ett parasoll och bara lämnas ifred.
Det är borta nu.
När jag gick ut på den tiden så var jag en ovanlig Pokémon.
Det var vilt. Tja, 11 år har gått.
Ni kanske vill fråga: "Hur mår du?"
Och jag skulle säga: "Bättre."
Inte "Bra." "Bättre."
För det första så har 11 år gått,
och med tiden får man verktyg för att hantera det som livet ger en.
Och hajpen har lagt sig. Jag är inte lika trendig som jag var.
Och jag är så tacksam.
Jag tillbringar mycket tid hemma nu.
Ikväll ska jag dela med mig av verktygen
som hjälpte mig ur svårigheterna.
Jag kommer även att ge er råd.
Vissa hatar det.
"Människor som ger råd…" Ta dem inte då.
Låt mig ge er ett råd, dagens första.
Om du går på gatan och ser nån du verkligen beundrar,
och jag menar beundrar på riktigt,
inte bara för att ta en bild för att bevisa att du har en stor balle,
som att det kan vara Pepón Nieto eller Ortega Smith.
Nej, jag menar sann beundran.
Om du ser nån sån person på gatan,
då är mitt råd:
låt dem vara.
Låt dem vara.
Observera på avstånd, som på safari.
I deras livsmiljö. Se vad de gör.
Men låt dem… Gå inte…
För du vet inte vart den personen är på väg,
var de kommer ifrån, eller vad de hanterar.
Men om du fortfarande känner den okontrollerbara driften
att interagera med den personen,
så får du ett tips.
Tänk noga igenom vad du tänker säga eller göra.
Sedan, pang på.
Verkställ planen, döda dem inte.
Mycket har hänt under åren, några mer än en gång.
Jag ska berätta några saker vi kan skratta åt,
men det finns en klassiker.
Nån kommer fram till dig och säger:
"Oj, det är Dani Rovira! Du är mitt fan!"
Om du säger det, så.
Eller den andra versionen: "Oj, Dani Rovira, jag är din idol!"
"Ja, absolut. Mitt sovrum är fullt av affischer på dig."
"Fan" och "idol" är inte samma sak, men de är inte motsatser.
Men jag fattar. Ord kan vara förvirrande, speciellt om man är nervös.
Det händer mig hela tiden.
Det händer mig med "tunnel" och "brygga".
Jag vet vad en tunnel är. Jag vet vad en brygga är.
Men ibland blandar jag ihop dem när jag pratar.
Jag sa till min bror: "Hur gick det med tunneln hos tandläkaren?"
"Vilken tunnel, idiot?"
Samma med "ryggsäck" och "resväska", "skjorta" och "t-shirt".
Och vissa engelska ord är jättesvåra.
Jag kan inte engelska, men jag kan fejka lite.
Men det finns två ord som alltid får mig att tänka.
De är "efter" och "före".
För "efter" låter som…
"När var det?" "Det var efter igår." Som…
Och "före" låter som det kan vänta. "När är det för?" "Det är för 'före'."
Det känns som att de är de som har fel.
Sen finns det folk som blandar ihop… Alla har sina skäl.
"Jag förväxlar ordet 'balle' med 'guacamole.'"
Det är bra, Nacho.
Men…
Oftast när folk stöter på mig på gatan och närmar sig mig,
så brukar de bli besvikna.
Om det bara är en snabb interaktion, gör jag dem besvikna, bara för att.
Och många går iväg från den interaktionen med två tankar.
Antingen att jag är oförskämd,
eller att jag är väldigt blyg.
Jag är inte blyg.
Jag är diskret.
Jag har alltid keps på mig,
jag sköter mitt, med hörlurarna i, jag stör ingen.
Om du lämnar mig ifred, lämnar jag dig ifred.
Det är nåt jag inte… Jag är inte…
Det hände häromdagen när jag uppträdde i Burgos.
Burgos, staden som aldrig sover.
Gatorna var tomma klockan 16.00.
Jag tänkte: "Det här är toppen."
Plötsligt skrek en kille på andra sidan gatan:
"En kändis!"
"Allvarligt?"
"Var åtminstone specifik, ditt svin.
En känd kille.
Du är säkert också känd i ditt jävla vardagsrum."
Du kunde åtminstone sagt: "God eftermiddag".
"Hej, hur mår du?", eller åtminstone ett verb.
Vissa säger: "Dani, foto!"
Det låter som: "Dani, se upp!" Som om de kastat nåt på mig.
Kom igen. Lyssna…
Jag minns en gång i en hiss. Jag tror det var på ett hotell.
Jag tryckte på knappen och åkte högt upp,
dörrarna började stängas och nån närmade sig.
Då gör man en klassiker. "Åh, ja…"
Du vill inte att de kommer in.
Du gör det: "Åh, ja…"
Men du trycker inte på nån knapp.
Vad är det här?
Det här är fejk. Det här är…
"Ah…"
Det kan vara din mamma i rullstol. "Dani…"
"Ja, mamma." Den stängs. "Dra åt helvete, bitch."
Vi vill inte.
Det är så vi är.
Vi gillar att vara ensamma i hissen.
Kanske för att se sig i spegeln, ta en bild, rätta till nötterna.
En gammal man kom in med vitt skägg,
vitt hår, klädd i lösa kläder, väldigt zen-vibbar.
"Vad är det med honom?"
Han tryckte på knappen.
Vi stod där i den pinsamma hiss-tystnaden.
Han sa: "Ursäkta, får jag ställa en fråga?"
Jag tänkte: "Det har du redan gjort, så det är din andra."
"Ja, självklart."
Han stirrade på mig
och han sa…
"Är det du?"
Han sa det så allvarligt att jag blev osäker.
Jag såg mig i spegeln. "Har jag en Spider-Man-dräkt eller nåt?"
"Är det du?" frågade den jäveln.
Det påminner om en intervju med Estopa.
En av dem sa att han gick och någon sa: "Hej, är det du eller din bror?"
Det är helt stört.
Från pandemin till nu…
Det här är första och sista gången
jag ska nämna den här globala händelsen som vände upp och ner på våra liv
och gav oss alla några extra bördor att bära i vår ryggsäck,
vissa mer än andra.
Min ryggsäck varit full av gremlins sedan den händelsen.
Jag har gått igenom en del förluster, mer än jag skulle vilja räkna.
Vissa var svårare att hantera än andra, men ändå förluster.
Jag vill berätta för er om två förluster jag har gått igenom
som slagit mig väldigt hårt.
Det var förlusten av två goda vänner,
som var som en familj för mig, mina livskamrater.
Mina hundar Bullo och Carapapa, okej?
Och en dog åtta månader efter den andra.
Jag återhämtade mig från den första när den andra dog.
Det var jobbigt.
Jag grät.
Jag grät…
Jag grät som en kvinna
för det jag inte kunde försvara som en veterinär.
Men det var en sorts gråt som fick mig att tänka:
"Jag har aldrig gråtit så här förut."
Och ni känner mig. Jag älskar att ge saker namn.
Det var den sortens gråt som fick mig att kalla det "ren gråt".
"En ren gråt." Jag kände smärta.
Jag saknade dem. Jag kände sorg. Jag fick en snyfthicka som…
Allt det där. Men det kändes rent. Vet ni varför?
För att jag inte kände skuld.
Det är en lättnad. De dog när de var 12 år gamla.
Kunde de ha levt längre? Visst. Kunde de ha dött tidigare? Absolut.
Men vi hade kul ihop. Jag räddade deras liv.
På sätt och vis räddade de mitt. Allt är bra.
Och min terapeut Salvador säger alltid:
"Gråt är ett sätt att läka din sorg,
och ett sätt att hedra de som inte finns kvar.
Och när tårarna blir till historier, till skratt, till minnen,
måste du fortsätta
för att det är ett sätt att hedra de som inte längre finns här."
Med det i åtanke,
ska jag berätta en liten historia
från de första veckorna när jag skaffade min hund, Carapapa.
Jag hade aldrig haft hund tidigare.
Och plötsligt satt jag där i lägenheten med den lilla pälsbollen,
knappt tre kilo, bara tre eller fyra månader gammal.
Den första veckan var vi oskiljaktiga.
Jag tänkte: "Hur funkar den här?" Hon tänkte: "Hur funkar han?"
Vi var som…
Men nån gång måste man börja jobba.
Om man bor själv så måste man lämna hunden ensam.
De första gångerna ordnade jag allt åt henne.
Hennes säng, nåt att dricka. Vatten, så klart. Jag ger henne inte cola.
Jag gav henne lite mat.
Jag ser till att allt är säkert.
Jag åkte till jobbet, men lite motvilligt.
Jag kom hem efter sex eller sju timmar och grannen stoppade ut huvudet och sa:
"Dani, hon har ylat hela morgonen och skrapat på dörren med tassen."
"Åh nej."
Jag öppnade dörren och såg två, tre kisspölar, lite skit.
Stolsbenet var sönderbitet, typ…
Hon satt i hallen och såg jättenervös ut.
Hon kissade på sig. Stackaren.
"Carapapa, kom nu, vad är det? Så där. Allt är okej. Oroa dig inte.
Vill du gå i terapi?
Okej, då." Okej, va?
Se upp.
Jag fick en rekommendation om en hundtränare, en etolog.
Jag pratade med honom och förklarade vad som hänt.
Han sa: "Oroa dig inte, Dani.
Det är helt normalt, särskilt med nya hundar.
Det du har att göra med är nåt som kallas separationsångest."
Jag tänkte: "Oj!"
"Vad är det?"
Och han sa: "Tja, det betyder att din hund har separationsångest."
Definitionen finns i namnet.
"Okej, finns det nåt jag kan göra?"
"Ja, det finns några metoder. De är inte så komplicerade.
Du måste bara vara konsekvent."
Jag provade några, men en i synnerhet hjälpte.
Jag tyckte att det var rörande, så jag vill dela den med er.
Han sa: "När du ska ut i några timmar,
lämna kvar kläder som luktar som dig."
Som ni vet är hundars luktsinne tusen gånger vassare än vår.
Deras luktsinne är också nära kopplat till deras känslor,
vilket är speciellt.
Vi hade det, men vi har förlorat det i vår strävan att vara så civiliserade.
Det lät bra.
"När du går, lämna kläder som luktar som dig.
Hundar har sina egna magiska tankeprocess,
och om de känner lukten av nån
som representerar en vän, deras beskyddare,
deras förmyndare, deras familj, hjälper det dem att hålla sig lugna."
Jag sa: "Det är fint. Jag ska försöka."
Innan jag går till jobbet,
går jag till garderoben där det finns en massa kläder,
och jag gör så här…
Så såg jag en vinterpyjamaströja från stenåldern.
Jag tog den, luktade på den och sa: "Den luktar verkligen som jag!
Den luktar mer som mig än jag gör."
Innan jag går, flyttar jag ut hennes säng så här i hallen,
jag tar pyjamaströjan, jag hämtar valpen.
Jag satte henne där.
Hon såg där fridfullt med huvudet på pyjamasen så här…
Hon var så lugn.
Jag lämnade henne och tänkte: "Det dödar dig eller gör dig starkare."
Så jag gick och tänkte: "Vi får se om det funkar."
Jag kom hem sex eller sju timmar senare. Jag jobbar aldrig åtta.
Och grannen hade inte kommit ut och sagt nåt än.
Och jag öppnade dörren.
Och jag såg sängen,
pyjamaströjan,
men hunden var inte där,
vilket var mitt främsta fokus.
Jag stannade och såg mig omkring, lyssnade noga,
och jag hörde…
Jag har en hall här och ett vardagsrum…
Vardagsrummet. Jag har inte 17 vardagsrum.
Jag går dit
och på golvet nära soffan ser jag…
Jag har en filt på soffan.
Det är en filt som man använder för en tupplur.
Jag är ju andalusier.
Den måste ha hängt ner,
och hon måste ha använt munnen eller tassen för att dra ner den.
Jag såg filten hopbuntad på golvet,
och hunden sov ovanpå den, väldigt bekvämt.
Jag sa: "Självklart, filten luktar som jag.
Den jäveln självmedicinerade."
Självklart.
Jag sa: "Så länge det funkar…"
Jag tog upp filten och la tillbaka den, tillbringade dagen med henne,
och pyjamasen igen nästa dag. Hon la sig på filten tre gånger.
Fjärde gången jag försökte lägga tillbaka den
gav hon mig en maffiaboss-blick som Joe Pesci, och sa:
"Filten är min, för gott." Jag…
Och från och med då var filten hennes.
Hon hade den resten av livet,
till slutet.
Och då luktade den förstås mycket mer som henne än mig.
Ifall nån av er har en ny hund hemma som har det svårt,
ring ett proffs.
Och du ska veta att det finns bra metoder.
Det här är en vändpunkt i showen, okej?
Ni har varit en bra publik.
Ni har hållit min hand genom allt det här.
Så jag vill tacka er genom att dela en bekännelse med er.
Och ni vet att det är sant för det här är showen som ska sändas.
Jag släppte inte den andra. Publiken sög.
Den här ska sändas.
Det är sanningen.
När ni får veta att jag sa likadant i den andra showen…
Jag har en bekännelse åt er. En liten present.
Lystring.
Jag är ett stort fan,
och jag menar ett stort fan…
Nu har jag er uppmärksamhet.
Ni skulle gå med i en kult om jag bad er.
Se upp. Nej, jag skojar.
Okej, nu.
Jag är ett stort, stort fan…
…av att äta fitta.
Ett stort fan.
Att äta fitta är nog en av mina tio favoritsaker i livet.
Tänk om jag bara bytt ämne efter det. "Vad händer?
Han gick från att prata trauma till fitta."
Oroa er inte. Ta min hand. Vi går till en säker plats.
Oroa er inte.
Okej.
Eftersom jag är ett stort fan,
så när jag får chansen, när situationen tillåter det,
så ber jag om att få göra det.
Matteus 7:7 "Be, och ni ska få." Det står i Bibeln.
Och av någon anledning, under alla dessa år,
jag har nog bara haft tur,
har jag beviljats möjligheten tillräckligt många gånger
för att säga att jag är en rockstjärna när det gäller att äta fitta.
Det är ingen som slår mig på att äta fitta.
Ingen.
Okej.
Med det sagt…
Med det sagt,
Jag vill erbjuda er alla en liten present ikväll…
Där började fantasin skena iväg.
Jag har ett sexpack på tungan i slutet av kvällen.
Nej, jag vill ge er några tips,
några råd,
så att från och med nu
när ni dyker in i den vackra akten cunnilingus,
så kan ni göra det till en mer tillfredsställande upplevelse.
Ni kanske tänker: "Fan, Dani ska ge oss råd
för att äta fitta bättre."
Nej.
Det är inte vad det handlar om.
Mitt råd gäller
folk som har en fitta och låter oss äta dem.
Jag byter perspektiv. Okej.
Det här känns som det perfekta ögonblicket
för att börja prata lite om genital anatomi, okej?
Det är nödvändigt. Ni kanske inte håller med.
Det är alltid nödvändigt för att ge lite sammanhang, okej?
Ursäkta om jag blir lite teknisk, okej?
Vad är en balle?
Jag kommer att säga "kuk" och "fitta" ofta. Ursäkta.
Det är bara en och två stavelser, precis som alla andra upprepade ord.
Vi är vuxna.
Inga eufemismer om det redan finns ett ord.
Vad är en kuk?
Kuken är en av människokroppens anatomiska genitala anordningar,
strax under blygdbenet.
Det är en del av kroppen som sticker ut.
Vissa sticker ut mer, och andra behöver man en spegel för.
Hör på…
Eftersom jag älskar namn och metaforer…
Om jag var en katedral…
Om jag var en katedral
skulle den vara gargoylen.
Katedraler och vattenskåp… Mycket att gå runt.
Hur många gånger har ni sett en enorm katedral,
och gargoylen blir en besvikelse?
Eller ser du en liten församlingskyrka,
och gargoylen går inte in genom dörren.
Eller så ser du en katedral. "Var är gargoylen?"
Den har en, men eftersom katedralen inte varit så välskött och är övervuxen,
så syns den inte.
Det måste trimmas.
Eller så är katedralens vägg så slät
att du kan se gargoylen från Albacete.
En del gargoyler har stora huvuden. En del ser ledsna ut.
Några lutar åt ena hållet, några åt andra hållet.
Några har förlorat sin fasthet genom åren.
Vi har mikro-gargoylen, pennan…
Det finns många sorters gargoyler.
Och alla är vackra.
Och alla förtjänar att känna njutning.
Och jag tror
att kuken är en mycket mer tillgänglig kroppsdel.
Vi har kläder, men om vi gick runt nakna…
Personligen gillar jag att besöka nudiststränder ibland.
Jag gillar att vara naken. "Vilken strand?" Det säger jag inte.
Jag besöker alltid stranden med en vän
som dyker upp efter mig.
Och han är redan naken när han kliver ur bilen.
Han är redan naken.
Jag är på stranden och jag ser honom komma,
och han har en kylväska, ett parasoll,
med en väska här… Han har händerna fulla.
Han hälsar på mig, men ställer inte ner nåt.
"Hur är läget, Dani? Jag menar…
Det blir ingen kindpuss. Jag säger: "Hänger du med?"
Tänk er en modern monarki, men det är en nudistkoloni.
Du dyker upp på en kunglig mottagning. "Hej, hänger du med?"
"God dag, Ers Majestät. Allt till belåtenhet?"
Eller tänk dig att du är i tunnelbanan.
Nån säger: "Håller du i dig?"
"Ja." "Då är vi två. Kom igen."
"Ta de där skarpa svängarna." Har jag rätt?
Hur som helst…
Vad är en fitta?
Fittan är människokroppens andra anatomisk-genitala anordning,
men istället för att vara i nedre könsområdet,
är den undangömd lite längre ner
i ett område jag kallar den aragonesiska perinealregionen.
Från utsidan ser det blygsammare ut, lite mer diskret.
Fittan är mer innesluten.
Tja…
Jag har sett fittor som ser ut som en kallskuren smörgås.
Du får munnen full av delikatesskött.
Lite bröd skulle inte skada.
Men alla fittor är vackra, och alla förtjänar att känna njutning.
Jag skulle säga att rent ergonomiskt
är det mer lättillgängligt att suga en kuk.
Det finns enklare tekniker.
Du behöver inte vara i perfekt form för att suga kuk utan gymnastik.
Här är nån med kuk.
Du säger "Hej". Bra vibbar. "Får jag suga din kuk?"
De säger: "Visst, sug min kuk."
Man böjer sig ner så här…
Du kan göra så här, eller så här. Även utan händerna.
Om de ligger ner så här, med eller utan händer.
Om de står vända åt andra hållet kan du styra ditt skepp runt baksidan.
Att suga en kuk är mycket roligare.
Tror jag. Det är vad jag har hört.
Nej, vänta. Låt mig säga en sak.
Jag har haft så kul på sistone att jag kanske kommer nästa år
och berättar hur det var.
Försiktigt.
Låt inte heterosexualitet stoppa dig från att ha kul.
Vi lever bara en gång. Försiktigt.
Det är som det är om du suger kuk.
Men,
att äta en fitta, om ägaren till fittan inte hjälper till,
så är det ergonomiskt lite svårare.
Samma situation, va?
Du är med nån som har en fitta. Ni vibbar.
"Ska jag äta din fitta?" "Kör på."
Och personen brukar säga så här: "Okej, ät min fitta."
Kom igen!
Och du tittar på dem…
Och det får dig att vilja säga:
"Det ser ut som om Bläckvard föll från femte våningen."
Du sparkar dem så här, "Du, tjejen."
Du vet inte om du borde utföra cunnilingus eller ringa rättsläkaren.
Hon är inte till nån hjälp.
Men eftersom jag gillar det så gör jag jobbet åt oss båda.
Och dessutom
är positionen obekväm från början.
Ursäkta mig.
Plötsligt är du så här… Ta en titt på…
Positionen är obekväm för att personen är… för att…
Och lamporna är släckta,
så istället för att peta överallt,
börjar man knuffa runt med ansiktet.
Du knuffar runt med ansiktet…
Tänk er ett tryffelsvin.
Söker… Du är där inne…
Men positionen är superkonstig
och den får dig att vilja säga:
"Hjälp mig lite. Dra in svanskotan.
Luta höfterna lite bakåt. Hjälp mig med vinkeln, okej?"
Och dessutom, så fort de känner det första lilla pirret,
vad brukar de göra då? De gör…
Och de vrider sig och drar in den ännu mer.
Du är inte längre ett tryffelsvin.
Du har blivit en myrslok.
Om de reser sig och går och nån annan kommer in,
får de se en man dricka från en pöl på marken.
"Hej."
"Är det torka här?" Låt mig berätta en sak.
Människor har nåt som kallas halskotor.
Vid en viss punkt slutar de sträcka ut sig.
Du ska vara där nere i 10, 15 minuter. En halvtimme, vad som än krävs!
Men när du är klar är din nacke…
Det slutar med ett framfall.
"Tyckte du om det?" "Ja. Vad är det för fel på din nacke?"
"Jag ska på fiolkurs. Jag stoppar bara in den här."
Du kan vara så här i en vecka. "Vad ska jag göra nu?"
Jag ska leta lägenhet. Titta.
"Fjärde våningen."
Medan jag har er här…
För helvete!
Okej.
Andra tipset.
Jag vet att ni har klagat hela era liv, och med rätta,
att er partners har varit självcentrerade,
att de alltid varit själviska,
att deras njutning är viktigare än er,
att när de är klara så är allt över.
Och ni har rätt. Det har varit så i många år.
Men tack och lov lever vi äntligen i en tid
med framsteg, jämlikhet, öppenhet,
av generositet i allmänhet.
Och det är coolt.
Om ni hade sagt "klitoris" för 25 år sen, kunde jag ha sagt: "Vattenpokémon!"
Men nu kan jag säga:
"Visste ni att klitoris är det enda organet i människokroppen
som är exklusivt designad för att motta njutning?"
-Fan! -Ja!
"Ja", säger hon. Självklart.
Hon har bara en hand uppe.
Om det är så det är så låt oss göra det bästa av det.
När du ska utföra cunnilingus,
en fittbuffé,
så tänker jag alltid på klitoris.
Inte bokstavligen. Ibland.
Men du måste förstås hitta den.
Du kan inte säga…
Om det är en familjefitta…
Jag menar "bekant". Vänta…
Du är bek… Jag menar…
Nån du känner till. Jävla spanska!
Man tar de första sekunderna för att lära sig kartan.
Varje fitta är sin egen värld. Kom ihåg det.
Så du är där uppe, och plötsligt…
Jag pratar inte om att hitta G-punkten, utan leta efter klitoris.
Du letar efter…
När man hittar den säger man: "Där!" Nej.
"Det var det." Nej. Du är ingen ko som slickar en stolpe.
Du måste…
Det passar inte alla. Lite här, lite press här.
Lyssna, observera. Det är magiskt.
Efter två eller tre minuter precis när du har fått till det,
när de börjar komma in i det,
säger de: "Aj!"
Och de glider en halv meter från dig.
Och du är där…
Med en bro som hänger ut ur munnen, och du säger:
"Jag borde ha satt en nål eller markerat platsen."
Det är som när man läser Don Quijote och tappar den.
"Jag satte inget bokmärke. Jag har ingen jävla aning om var jag var."
Om man gillar det så rör man kanske på sig,
men snälla, rör dig inte.
Jag började äta fitta här och jag hamnade här.
Jag ser ut som en Roomba som letar efter sin laddstation. Snälla!
Tredje tipset.
Säg inget viktigt medan vi är där nere.
Det är svårt att höra.
Budskapet blir förvrängt.
Det var många morgnar när jag hörde:
"Hej, köpte du inte kaffe?"
"Jag visste inte att vi behövde kaffe."
"Jag sa ju det igår."
"Igår kväll, när?"
"Igår kväll när du var där nere…" "Ah."
"Jag hörde mycket. Jag förstod inget av det."
Jag var där nere, och jag hörde nåt i stil med…
Jag tänkte…
"Jag trodde att du hade blivit galen och sjöng en Maluma-låt."
Och slutligen det fjärde och viktigaste tipset.
Det är ingen saga. Det är ingen fantasi. Det är ingen legend.
Nej. Det är verkligheten.
Du kan få orgasm
genom cunnilingus.
Det är vackert.
Det är ett mål vi alltid borde sikta på.
Det är grymt. Jag menar, kom igen.
Men låt mig säga
att om ni nånsin
får orgasm genom cunnilingus,
snälla, glöm aldrig…
Det här är allvarligt.
Glöm aldrig
att det ni har mellan benen…
…är en människa…
…som vill fortsätta leva.
Snälla.
För jag kan förstå att när man inser att det är nåt
mellan benen som ger en njutning,
så slås överlevnadsinstinkten på som en björnsax:
"Jag vill ha dig för mig själv för resten av livet."
Men kom ihåg att den personen har känslor,
och de behöver en viss mängd syre till hjärnan.
Jag har sett livet rusa förbi fyra eller fem gånger i såna situationer.
Det är sanningen.
Jag äter inte fitta om jag inte har en domkraft som håller upp sängen.
Jag har gjort allt. Jag har spelat död.
"Om hon ser döda byten blir hon uttråkad och öppnar sig."
Jag har gnuggat vaselin bakom öronen
som man gör med dumma ungar så deras huvuden inte fastnar i räcket.
En gång stack jag in en melon så hon inte skulle märka nåt.
Och melonen sprack! Det kunde ha varit jag!
Ni har gått överstyr
med body pump, pilates och CrossFit.
Snälla!
Snälla.
Bit inte handen som matar dig.
Jag delar de här tipsen med er
med avsikten att från och med idag,
så ska de som ser detta
leva ett lyckligare liv medan man utför cunnilingus.
Jag vill bara att folk ska vara lyckliga. Folk är så arga.
Men jag vet att det finns de som alltid har ett "men".
"Okej, visst.
Råd till folk som äger en fitta. Men folk med kukar då?"
När du får en avsugning, gör du allt du ska?"
"Jag? Jag drar verkligen mitt strå till stacken."
Jag drar verkligen mitt strå.
Som vad? Tillgänglighet, till exempel.
Jag går alltid med på det.
En gång gjorde jag inte det, men det var under bekännelsen.
Och sen…
Jag måste säga
att över 90 % av gångerna
som någon har erbjudit mig en avsugning,
så har de haft långt hår.
Och många gånger så sätter de inte upp håret.
Vad händer då?
Man ser dem när de ger en den här fantastiska njutningen,
man ser dem där nere…
Ser du på när de gör det
och låter bli att åtgärda det?
Jag har alltid, alltid, alltid…
Och jag…
Och jag säger: "Koncentrera dig på uppdraget. Jag…”
Jag sätter upp det i en tofs.
När de är klara och ser sig i spegeln:
"Karibiska flätor?" Och jag…
"Kom tillbaka imorgon så ska jag färga det."
Ett av verktygen som har hjälpt mig
att ta mig igenom depressionen, jag skäms inte för att erkänna det,
är magiskt tänkande.
Jag vet att många hör det och tänker: "Det där, magiskt tänkande…"
Det finns folk som inte tror på det.
Magiskt tänkande existerar, oavsett om vi tror på det eller vet vad det är.
Den har funnits i hundratals år.
Vi har alla gjort nån typ av magiskt tänkande utan att veta.
Till exempel, det är din födelsedag.
Och du får en tårta med ljus. Ljusen är tända.
Din familj och dina vänner sjunger "Ja må hon leva".
Och när sången är över,
ska du blåsa ut ljusen, och alla säger: "Vänta!
Önska nåt."
Även om du inte tror på det så gör du det.
"De är så påstridiga. Jag kommer på en önskan."
Och medan du ändå håller på, tänker du på nåt bra.
"Bara utifall att."
Det är magiskt tänkande.
Det är som en eftermiddag
när du har nån utmaning eller nåt event
som gör dig lite orolig, som är jobbig,
och du har en klänning eller en skjorta
som du känner en känslomässig koppling till.
Den ger dig tur, bra vibbar, bra energi.
Du säger: "Jag tar klänningen för den hjälper mig att hantera det."
Det är magiskt tänkande.
Magiskt tänkande är när man dricker sitt morgonkaffe,
och man mår skit,
och muggen har en av de små fraserna som alla himlar med ögonen åt.
Men om den där lilla frasen hjälper dig att må lite bättre,
så är det magiskt tänkande.
Det är verkligt för att det hjälper dig.
Använd det om det hjälper dig.
Jag har alltid använt magiskt tänkande.
Men under den svåra tiden har jag använt det mer.
Mycket mer.
Till exempel när jag tränar.
Jag älskar att träna. Jag studerade idrottsvetenskap.
Men under den tiden,
eftersom kemin i hjärnan är fel, så känner hela kroppen det.
Du kan inte prestera. Du mår kass.
Sorgen gör att man sluter sig.
Jag kunde springa i Retiro Park.
En dag sprang en mimare om mig. "Det är sorgligt!"
Det är sorgligt.
Jag gillar att springa i Madrid Río.
Jag sprang där en dag och jag hade sprungit en kilometer.
Jag tänkte: "Jag kan inte springa längre." Jag ville gråta. Jag hade inget kvar.
Jag kände…
Jag sa: "Dani, kom igen. Tänk magiskt."
"Kom igen", tänkte jag.
Och jag tittade framåt längs vägen, och 500 meter bort,
fanns det en tunnel. Eller en brygga, jag vet inte.
Den låg 500 meter bort och jag sa till mig själv:
"Om jag tar mig dit
inom två och en halv minut…"
Jag hittade på det direkt.
Jag sa:
"Då blir mina föräldrar befriade.
De har blivit kidnappade
i Colombia
av en drogkartell."
Det är inte sant,
men jag trodde på det.
Ni skulle ha sett mig springa i Madrid Río den dagen.
Jag tänkte:
"Mina föräldrar!"
Jag når bron. Pang! Två och en halv minut.
Fungerar magiskt tänkande?
Jag gjorde det. Det var faktiskt inte sant.
Jag hittade på det.
Mina föräldrar är fortfarande gisslan.
Jag vill be er om en tjänst.
Räck upp handen om du har en partner.
Du behöver inte vara med dem här, men du har en.
Vi ska inte bli personliga. Jag vill bara måla upp en bild…
Räck upp handen om du har en partner.
Okej.
Det brukar vara hälften, kanske några fler, kanske färre.
Det är konstigt beteende.
Ibland räcker nån upp handen och den andra ser på dem. "Vi är inte…"
Ett slags limbo.
Då lägger jag till en asterisk. "Se 'Vill dejta mig.'"
Då klarnar allt.
Jag ska berätta en obekväm sanning.
Detta är den enda absoluta sanningen
jag berättar ikväll.
Alla par ljuger för varandra.
Allihopa.
Är det nån som inte håller med?
Okej.
Men jag ska parkera den tanken för tillfället.
Okej?
Jag ska bli en sån där kock man ser på tv.
De blandar en sås, och säger: "Vi sätter den här såsen åt sidan…"
Den är där borta. Det glömmer jag inte.
Okej, jag har ett annat verktyg jag vill dela med er.
Meditation.
Meditation har hjälpt mig.
Vissa hör "meditation" och säger: "Dani, hela meditationsgrejen…
"Det är väl för yogis?
Andliga människor som står i konstiga poser."
Nej.
Alla kan meditera.
Jag mediterar, så…
Jag har en app på mobilen med guidade meditationer.
Det är inte komplicerat. Du måste bara göra det.
Hur ska jag förklara
vad meditation betyder för mig med några få ord?
För mig.
För mig handlar meditation om att…
…reservera fem, tio, 15 minuter om dagen, mer behövs inte,
där du väljer att fokusera helt på dig själv
och dämpar ljudet utanför
så att du kan möta ljudet på insidan, som ibland kan vara ännu högre.
Och under den tiden som du fokuserar på dig själv,
handlar övningen om
att bli medveten om dig själv, här och nu.
Försök att inte låta tankarna vandra till nåt annat.
Bara din kropp, rummet, din hållning.
Det finns ankare till hjälp.
Som att andas, till exempel.
Om du fokuserar på andningen under meditation,
Vad kan vara mer här och nu än din egen andning.
Och… Jag ska ge er en snabb demo,
en titt på hur meditationen ser ut i min vardag.
Ni ska få höra min inre monolog,
mina tankar uttalade högt.
Det börjar med en gong, slutar med en gong,
och hållningen ska vara bekväm men upprätt.
Man kan sitta på golvet med en kudde, eller på en stol…
Det måste inte vara galet. Det är ungefär så här.
Vi får se hur dagen går.
Vi börjar med andningen. Okej.
Nu kör vi.
Andas.
Inspirera.
Exspirera.
Inspirera.
Att inspirera är som…
…när man får en idé, då blir man inspirerad.
Det är bra. Inspirera och bli inspirerad.
Och expirera… Fan, det betyder att dö.
Man får en idé, sen dör man.
Jag tappar fokus. Kom igen.
Koncentrera dig, Dani. Fokusera på din andning.
Nu vet jag.
Jag följer luftflödet när det färdas genom mitt andningssystem.
Få se.
Luft kommer in genom mina näsborrar.
Sen färdas den till…
Vad heter det?
Struphuvudet? Nej, vad heter det?
Svalget?
Luftstrupen! Så är det. Luftstrupen.
Folk som gör trakeotomier, de har stake.
De utför en trakeotomi med en penna. Det är galet.
Jag tappade fokus igen. Kom igen.
Nu kör vi.
Nu kör jag.
Okej. Jag andas in genom näsan.
De säger att man ska andas i näsan för det finns små hårstrån där inne
som fångar allt damm och bakterier.
Jäklar, mina näshår har vuxit i åratal nu!
"Vad är det här?"
Jag får hår på öronen också. Ibland…
Ibland ser jag mig i spegeln och säger: "Jag ser ut som ett lodjur."
Okej, kom igen. Nu kör vi.
Jag ska fokusera nu.
Okej.
Inspirera.
Varför importerar all avokado från Nya Zeeland?
Det är så det är.
Tankarna irrar iväg hela tiden.
Jag ser det inte som en strid, utan mer som en dans.
När du inser att tankarna har vandrat iväg,
så kommer du tillbaka och fokuserar igen.
Det finns ingen dålig meditation. Ni borde försöka. Det är häftigt.
Alla par ljuger för varandra.
Allihopa.
Han ljuger för henne.
Hon ljuger för honom.
Han ljuger för honom.
Hon ljuger för henne.
De ljuger för dem.
Bror för bror.
Olé, olé. Aioli.
Alla. Det finns inga undantag.
För i varje förhållande,
kanske under en intim stund,
när en partner vänder sig till den andra och säger:
"Älskling,
vad tänker du på?"
Och 99,9 % av tiden
är svaret…?
Inget.
"Inget."
Sug min kuk.
Så du säger till mig,
nån som har mediterat i 11 år,
11 år,
hundratals timmar av meditation,
att om nån frågade mig: "Hur mycket av tiden var du helt tom?"
skulle jag säga: "Kanske två eller tre sekunder."
Och de sekunderna var nog innan jag släppte ut en liten fis.
När man fiser, tänker man…
Så nu säger du,
din dumma idiot, att när någon frågar dig, så är det tomt?
Ja, visst. Vem är du nu? Siddhārtha Gautama?
Vem är du, Krishnamurti?
Vem är du, Mahatma Gandhi?
Vem är du, Buddha?
Vem är du, Shiva?
Du ljuger som en häst travar.
Säg det! Säg vad du tänker.
Det betyder inte att vi inte säger det för att vi tänker dåliga tankar.
"Vad tänker du på, älskling?"
"Jag tänkte på en orgie med 50 personer,
medan din mamma såg på och smekte…” Nej!
Men kanske: "Vad tänker du?"
"Som att jag skulle berätta det!"
Du är helt koko.
"Jag föreställde mig att jag var fyra meter lång, och jag var på stranden.
Mina ben var éclairer, och jag hade en stor klubba med taggar,
och jag slogs mot en enorm ond sockerkaka
som ville förstöra planeten."
"Vad tänker du på?"
Säg det. Få se om du kan.
Och låt mig säga,
om du säger det till din partner
och de väljer att stanna kvar,
så är de din själsfrände.
De är din själsfrände.
Men låt mig också säga
att det är helt okej
om din partner frågar vad du tänker
att säga: "Just nu tycker jag inte att det passar
att berätta vad jag tänker, för mina tankar är privata."
Sockerkakan är mindre riskabel.
Jag uppmuntrar er att fråga varandra slumpmässigt och berätta sanningen.
Det blir kul.
Jag tror att vi lever i en tid, en trevlig social tid,
där det finns mer fokus, mer empati,
mer vänlighet, mer värde, hur du än vill säga det,
när det gäller mental hälsa, eller bristen på det, eller hur?
Nuförtiden vet vi redan om vissa sjukdomar och störningar.
När vi ger saker namn så blir de verkliga,
och det gör stor skillnad i hur vi hanterar dem och ser på dem.
Jag vet inte om nån av er som är i min ålder eller äldre känner så,
men för 15 eller 20 år sen
hamnade allt med mental hälsa i samma fack,
"de galna personerna"-facket.
Alla i samma fack.
Du skulle man försöka hålla sig borta från.
"Han gråter hela dagarna, han måste vara galen. Han är full jämt."
"Han skriker hela dagen, han måste vara galen."
Och nuförtiden hanteras det med mycket mer empati.
Och det är värt att fira.
Låt mig också säga…
Låt mig också säga
mellan nån som tappat några skruvar…
…och nån som blev slagen i skallen som barn…
…nånstans i det här området…
Vi är alla här nånstans.
100 % mentalt stabil,
det är ingen av oss.
Om man inte har tics
så har man OCD.
Eller TikTok. Jag vet inte vad som är värst.
Jag menar…
Men av alla störningar och sjukdomar,
ville jag lyfta fram två som är drottningarna av mental hälsa.
Inte för att de är coolast,
utan för att de verkar vara de som är djupast invävda i samhället.
Om vi inte har upplevt dem själva, eller nån som står oss nära.
Jag pratar om ångest.
Det är vanligt.
Och depression.
Okej.
Det är hemskt för oss som har ångest.
Låt oss inte romantisera eller skönmåla det.
Ångest suger.
Jag har hanterat det i många år nu.
På sistone har den legat stadigt på fyra eller fem av tio.
Och sen ökar den. Man måste kunna hantera det.
Jag har försökt utrota den i många år, utrota ångesten ur mitt liv.
Och nu försöker jag att acceptera den.
Acceptera att jag har ångest,
och jag försöker hantera den så gott jag kan.
Den är ett mörkt moln som kommer oanmäld.
Men det försvinner väl också oanmäld?
Låt oss säga att du har en ångestattack på eftermiddagen,
men den morgonen blev hotad med kniv.
Båda sakerna suger, men det är fan helt logiskt.
Först P, sedan Q.
Att förstå orsaken ger en lättnad. "Jag blev rånad i morse. Det är normalt."
Det värsta med ångest är när den kommer från ingenstans.
Du kanske bara slappar hemma, allt verkar gå bra,
och plötsligt rullar molnet in.
Du känner plötsligt att hjärtat börjar rusa,
du blir torr i munnen, du kan inte andas, kroppen känns obekväm.
"Jag vill hoppa ut genom fönstret." Det suger.
Jag vill skicka styrka till alla som måste hantera det.
Min personliga uppfattning är att de av oss som lider av ångest
är lite osynkade
med livets rytm.
Det är som…
Vi tänker alltid på före… Vi har tusen "före".
Vi oroar oss för saker innan de händer.
Det finns ett citat från Descartes,
filosofen, inte järnaffären…
Han sa: "Mitt liv har varit fullt av hemska olyckor,
varav de flesta aldrig har hänt."
Vi har förmågan att hitta på katastrofer
och leva ut dem i våra tankar, vare sig de händer eller inte.
Men vår kropp har redan sprungit ett maratonlopp.
Och depression,
enligt min åsikt,
är trauman som aldrig har läkt.
Det är en sorg som slagit rot
efter en traumatisk händelse,
vad det än är, ett uppbrott, en förlust, vad det än är, okej?
Något händer,
tiden går, traumat läker inte helt,
och sorgen får fäste.
Två år kan passera, och du fortsätter leva ditt liv,
men dina känslor, dina tankar,
allt är fortfarande kvar i det som hände för två år sen.
Så du slutar inte leva i det förflutna.
Ångest är besattheten av framtiden.
Depression är besattheten av det förflutna.
Det är som att leva genom att se det i en backspegel
eller ett teleskop.
En vän till mig sa en gång:
"Om du har ett ben i det förflutna och ett i framtiden,
kommer du att skita på nuet."
Vilken poet.
Det är fantastiskt när man får veta att "present" betyder "gåva".
Det finns ett annat koncept som…
Det är i en gråzon,
men det är på modet nu, och det är nostalgi.
Är nostalgi bra eller inte?
Det finns två typer av nostalgi, den goda sorten och den mindre bra sorten.
Vad är den goda sorten?
God nostalgi är den sorten som tar en tillbaka till gamla minnen,
till saker du levde för länge sen.
Du gillar det, men det gör dig inte nödvändigtvis ledsen.
Jag ska ge er ett roligt exempel. Jag föddes 1980.
Ni som är tio år äldre, kanske 15 år yngre,
ni kanske fattar.
Om jag säger:
"Vi är De små…"
Svansar som slingrar sig fram och tillbaka
Vi kan fortsätta med Willy Fog, Kapten Tsubasa
Dungeons & Dragons, Juana Hazuki, Candy Candy, Sailor Moon…
Jag kan ta de här två raderna, ta några öl med dem,
sjunga tillsammans hela natten, och återvända hem, kalasfulla.
"Det var jättekul att minns saker från det förflutna,
men jag känner ingen sorg över det."
Dålig nostalgi efterlämnar känslan av sorg.
Faktum är att proffsen kallar det melankoli.
Det är en helt annan nivå.
Det finns folk som fastnar i en viss era.
Jag kallar dem "Karinare".
Folk som anser att livet var bättre förr.
Och de kan fastna i en viss era av någon anledning.
Det kan bero på de vänner de hade,
platsen där de bodde, en partner de hade, eller för att de var unga,
de hade inga problem eller ansvar,
för ingen var döende…
Varje gång jag pratar om det här tänker jag på en vän
som jag växte upp med.
Jag tror att han fastnade i den eran.
Man pratade med honom år 2000,
och hörde alla hans historier, hans bakgrund, hans skämt, referenser.
Allt var från den tiden.
"Fan, du ligger tio år efter."
Sen träffade man honom 2010. Samma sak. "Du ligger 20 år efter."
Man träffar honom 2025, och han pratar om saker från 35 år sen.
Det är som om tiden tar tag i en och drar en framåt,
och du vill stanna, men du måste gå vidare.
Som om du börjar tyna bort.
Som bilderna i Tillbaka till framtiden.
Ni som är melankoliska,
eller som blir nostalgiska, kommer ett till tips.
Det är bra att man i nutid,
när man upplever nåt coolt eller roligt,
lite lycka, när man tänker: "Det här är coolt",
försök verkligen ta in det.
"Jag upplever ett fantastiskt ögonblick just nu.
Jag ska försöka minnas detta ögonblick i resten av mitt liv."
Och om du är med någon, säg det högt.
Att säga det högt befäster det i minnet,
även om det bara är för att underblåsa framtida nostalgi.
Tänk dig det här. Du är här ikväll för att se showen.
Du kom med din partner, en vän, din pappa, en kollega, vem som helst.
Och av nån anledning hade du jättekul.
Ta in det.
Om du tycker att det var ett glädjefyllt ögonblick,
bara denna korta tid vi har delat tillsammans,
ta in det.
Försök ta in det. Och när du går, säg det högt.
"Det var coolt."
Och det är coolt.
För om kanske 20 år
så sitter du på Plaça de Catalunya med samma vän,
tar en öl och säger:
"Fan, minns du Roviras show Det är värt det?
Fan, minns du?"
Han säger: "Fan, det var för 20 år sen."
"Fan, 20 år sen."
"Det var grymt. Vi asgarvade."
"Vi skrattade. Han var så rolig."
"Han var bäst!" "Okej, överdriv inte."
"Ja, det var kul. Synd att han dog."
"Ja, det är sorgligt."
Kom ihåg det.
Tack så mycket.
Vi närmar oss slutet av showen.
Och eftersom vi pratade om nostalgi,
påminns jag om en vacker text av Sabina.
"Den grymmaste sortens nostalgi är för nåt som aldrig hänt."
Jag vill berätta en sak. Ingen läste sagor för mig som barn.
Jag har känt mycket nostalgi för nåt som aldrig hände.
Det är nog för att som vuxen, när det gäller oral kommunikation,
och sex…
Som en sista liten gåva och en gnutta nostalgi,
eftersom det troligen var ett tag sen, ska jag berätta en historia
som jag tror hänger ihop med allt som vi har pratat om ikväll.
Det jag har pratat om.
Historien utspelar sig i en liten by, en mycket bister stad,
en mycket liten och ogästvänlig stad.
Huvudpersonen i vår historia är en gammal man,
men han hade inte förlorat sin energi, sin styrka eller smidighet.
Han hade haft för vana,
så länge han kunde minnas,
att vakna varje morgon
innan tuppen gol och solen tittade över bergen.
Han vaknade,
steg upp ur sängen,
tog på sig sandalerna,
och han tog två enorma amforor
och började gå en liten stig på fem kilometer
till en kristallklar källa.
Där fyllde han båda två till brädden,
och gick sen fem kilometer tillbaka.
När han kom hem till byn
använde han vattnet för alla sina behov.
Han drack och lagade mat, vattnade marken med det,
tvättade med det, och använde det till djuren.
Under åtta eller tio år,
hade en av amfororna börjat gå sönder,
börjat spricka.
Den var ganska sliten. Den hade små sprickor överallt.
Till slut började den att läcka vatten.
De flesta dagar när han kom till byn
hade mer än hälften av vattnet försvunnit på vägen.
Och eftersom livlösa föremål tillåts komma till liv i berättelser,
så en kväll,
innan vår huvudperson gick till sängs,
började den trasiga amforan, och ursäkta överflödet,
att tala.
Den började beklaga sig för sin mästare: "Åh, min herre!"
Jag mår uselt.
Jag vet att jag är trasig och inte längre tjänar dig som förut.
Och jag är fylld av skam och sorg.
Och det gör mig inget om du ersätter mig med en ny amfora,
för jag är helt värdelös nu!"
Helt orubbad, men med en mild ton sa mannen:
"Jag ersätter dig aldrig med en ny amfora.
Men jag berättar inte varför idag.
"Jag berättar imorgon nånstans längs promenaden."
Och med det gick mannen till sängs som han gjorde varje kväll.
De två amfororna lämnades där.
Och nästa dag,
som alltid, innan tuppen gol och solen tittade över bergen,
vaknade mannen och tog på sig sandalerna.
Han tog upp sina två enorma amforor.
Han bar alltid varje amfora med samma arm.
Han bar alltid den trasiga amforan med högerarmen.
Alltid.
Både på väg till källan och på vägen tillbaka.
De gav sig av på den fem kilometer långa stigen
och ingen sa ett ord.
Man hörde bara fåglar och det mjuka prasslet av löv i vinden.
När han kom till den kristallklara källan,
satte han sig och började fylla amfororna. Och ingen sa ett ord.
Det var bara ljudet av vatten som ekade i grottan.
Ingen pratade på vägen tillbaka heller,
förrän de kommit mer än halvvägs.
Amforan hade redan förlorat mycket vatten.
Och då
stannade vår huvudperson.
Han vände sig om
mot den trasiga amforan, och han sa:
"Ser du nu varför jag inte har ersatt dig?
Titta.
Titta på den här delen av stigen.
Den är täckt av blommor,
tack vare dig."
Livet är värt att leva.
Det är uppenbart.
Men jag brukar tänka att uppenbara saker kan vara så uppenbara
att vi kan vara missa det.
Men sorg,
i sig själv, är också värd något.
Hela kvällen
mellan skratt och några bekännelser,
har jag berättat om en del av sorgen jag har upplevt,
några av mina förluster under de senaste åren.
Men jag har sparat en till slutet
för att kunna dela med mig av den största förlusten i mitt liv,
den svåraste sorgen jag har varit med om.
Och det är sorgen över att förlora mig själv.
"Vad betyder det?" tänker ni.
"Vad betyder det? Hur förlorar man sig själv?"
Det är så enkelt.
Chockerande lätt.
För jag tror att det börjar innan vi ens inser det.
När vi är små barn
längtar vi bara efter mammas kärlek.
Vi vill att hon ska älska och omfamna oss.
Och det finns en djupt rotad rädsla att bli övergiven.
Ingen vet varför.
Så du gör hela tiden
allt du kan för att din mamma ska älska dig.
Och många såna saker
reflekterade nog inte ditt sanna jag.
Men du visste vad du skulle göra och inte
för att få tillgivenhet och undvika bestraffning.
Men mycket av det reflekterade inte din sanna natur.
Så från en väldigt ung ålder lär vi oss
att ta på oss en sorts…
…mask.
Det hände med pappa med.
Hur många gånger under uppväxten
ville vi att vår pappa skulle vara stolt över oss?
Hur många gånger jagade vi klappen på axeln?
Hur många gånger kände vi att ett av våra syskon var favoriten.
Vi kopierade vad de gjorde
för att göra pappa lika stolt över oss som han var över dem?
Och många av de sakerna speglar inte den du verkligen är.
De var inte en del av ditt sanna väsen.
Men du gjorde så för att du längtade efter din pappas tillgivenhet och godkännande.
Och vad är det, om inte…
…en mask till?
Eller ta parförhållanden.
Romantiska förhållanden.
Hur många gånger har vi hört eller själva sagt:
"De tar fram det bästa ur mig."
Och det kan vara sant ibland.
Men ofta betyder det:
"De tar fram det bästa ur mig
som jag tror att min partner kommer att gilla mest."
Eftersom vi ofta känner varandra,
och vi känner till vårt bagage,
vår skit, skeletten i våra garderober.
Och om vi visar vårt sanna jag för vår partner,
blir vi rädda och får panik, och tror att de kommer att fly.
Jag blir den min partner vill så att de inte överger mig och älskar mig.
Och vad är det, om inte…
…en till mask?
Sociala medier.
Det känns som att vi har vuxit upp med det.
Och tror vi verkligen
att vår profil speglar 100 % av de vi är?
För vi gör alltid saker för att behaga folk vi inte ens känner.
Varför då?
För följare?
För likes?
Är vi verkligen den personen som våra sociala medier visar?
Då skulle jag säga:
"Jag fattar inte att det finns så många svin
som på Twitter.
Jag tror inte heller att det finns folk som har så perfekta liv
som på Instagram."
Men det är vad vi gör.
Är vi verkligen de vi visar på sociala medier,
eller är det bara…
…en till mask?
Och i mitt fall, jag är en välkänd person.
Jag har varit väldigt populär i nästan 20 år.
Och i 20 år har jag alltid velat att folk ska gilla mig.
Jag har velat bli omtyckt.
Och en av mina största rädslor
var att folk skulle tycka att jag var ett svin,
eller inte gilla mig, eller tycka att jag var en idiot.
Eller att folk tror att berömmelsen har stigit mig åt huvudet.
För att se till att det aldrig hände, satte jag mig själv sist.
Jag trampade på mig själv
för att få folk att älska mig.
Jag har tagit foton på en begravningsbyrå.
Jag vet inte nyckeln till framgång, men nyckeln till misslyckande
är att försöka göra alla nöjda.
Och när du bär så många masker,
kommer en punkt när livet, på gott och ont,
slår dig så hårt på truten när du rundar ett hörn
att inte bara alla dina masker faller av, utan även förändrar din identitet.
Och din grund, dina öar, kanske kollapsar.
Minns ni Insidan ut, den första? Den med den lilla flickan.
När allt verkar förlorat och de oförstörbara öarna kollapsar.
Familjeön, Vänskapsön, Magiska ön,
Lollön, Ärlighetsön…
Det fanns ett ögonblick när livet slog mig så hårt
att alla mina masker föll av och alla mina öar kollapsade.
Jag såg mig i spegeln, men jag kände inte igen mig själv.
Och tro mig, det är en jävligt hemsk känsla.
Jag kan nästan säga
att det fanns en period då jag inte kände marken under mig.
Det är en känsla av övergivenhet,
en känsla av förvirring,
av rädsla…
Så mycket rädsla.
Rädsla för att du inte tror att du kan fortsätta,
för att du är rädd för att fortsätta, för att du inte vill fortsätta.
Jag lärde mig att mystiker kallar det "själens mörka natt."
Jag har gråtit.
Som Maná sa: "Jag grät en flod, och jag grät ett hav."
Men som Vetusta Morla sa:
"Vi blir bara fria när det inte finns nåt att förlora."
För flera år sen läste jag en dikt av min älskade Mario Benedetti
som sa att ett leende är mycket vackrare
när det följer tårar.
Det är som när solen kommer fram
efter många dagar av regn,
och en regnbåge kan vara på väg.
Efter hela den processen
kan jag inte säga om jag är en bättre eller sämre person.
Det jag kan säga är att jag är mer autentisk,
och det är vad det handlar om.
Jag har aldrig varit mer mig själv än jag är nu.
Det påminner mig om mannen som smög in i hissen, minns ni honom?
"Är det du?" frågade han.
Och jag skrattade åt det.
Han kanske såg nåt i mig och försökte varna mig.
Om han var här nu skulle jag säga:
"Jag är mer mig själv än jag nånsin varit."
Och till er alla
vill jag säga att om ni nånsin går igenom en tid av sorg,
eller om ni går igenom det nu,
kom ihåg tre saker.
Först och främst: håll ut.
Håll ut. Det här går över.
För det andra, eftersom du går igenom denna period av mörker och smärta,
försök lära dig nåt av det.
Låt det inte vara förgäves.
Och för det tredje, gör det som är bäst för dig.
Gör det som känns bäst för dig.
Om du har en dålig morgon och den töntiga frasen på kaffemuggen
ger dig en extra knuff med energi,
gör det och strunta i vad folk tycker.
Men jag säger även detta.
När sorgen tar tag i en så där,
släpper den aldrig helt.
Den är som tuggummi under sko.
Och för mig, när den sorgen visar sig,
för den med sig en stor dos av ensamhet.
Mycket.
För där ute, känner jag att det är så mycket mer oljud,
så mycket mer fientlighet.
Och när den sorgen och ensamheten smyger sig på
och jag är ensam hemma,
vet ni vad jag gör då?
Jag använder magiskt tänkande.
Jag kanske sitter på min soffa och jag tittar till höger…
…och jag ser filten.
Vet ni vad jag gör?
Jag håller den hårt.
Och jag luktar på den.
Och en magisk tanke smyger sig in som får mig att titta mot ytterdörren
och tro att allt som inte längre är en del av mitt liv,
allt livet tog ifrån mig, allt jag älskade som är borta,
en dag, på något sätt så kommer livet tillbaka till mig.
Och jag bryr mig inte om vad ni tycker,
för det funkar för mig.
Tack så mycket, och…
Om det finns nåt kvar att säga skulle jag säga att det alltid,
och jag menar alltid,
är värt det.
Undertexter: Sarah Wallin Bååth