Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Що ж, Дані, сеанс закінчено. Як почуваєшся?
Добре. Мені дійсно краще.
Я радий це чути, Дані. Так тримати.
-До зустрічі наступного тижня. Дякую. -До зустрічі.
Дані, не забудь надіслати гроші!
Гроші, Дані!
ПСИХОЛОГІЧНИЙ ЦЕНТР «ЕХО»
ДАНІ РОВІРА. ВОНО ТОГО ВАРТЕ
У мене зараз чорна смуга.
Дякую всім, що прийшли.
Вам пощастило, бо сьогодні
ми говоритимемо про сум.
Сьогодні буде багато зізнань.
Перше моє зізнання:
останні кілька років
я серйозно заграю із сумом.
Чи дізнався я щось за ці роки? Так. Я багато всього дізнався.
По-перше, ми не любимо сум.
Не любимо сумувати і не любимо, коли сумують інші.
І ми не знаємо, що робити зі своїм та чужим сумом.
За всі ці роки
лише одна людина
сказала дещо, що мені запам'яталося.
Якось після обіду я пив каву з другом.
Мені було сумно.
Я поділився з ним. Сказав, що більше не можу.
І раптом він каже…
Я ділюся, щоб ви могли цим скористатися.
Раптом мій друг каже: «Дані, брате.
Не сумуй».
Відтоді я йому не дзвонив.
Ми не любимо сум
та інші неприємні емоції. Це очевидно, так?
Але сум ще гірший, бо робить нас вразливими.
Коли ми дуже сумуємо —
ми плачемо. Ми вразливі.
Навіть сьогодні
плакати у всіх на очах — це табу, так?
Це свідчить про вразливість.
Ми, навіть не усвідомлюючи,
намагаємося заборонити це дітям, так?
«Не плач. Це виглядає жахливо».
Коли знову почую, що хтось каже це дитині — буду бити.
Не дитину.
А ще плач
досі асоціюють з гендерними особливостями, так?
Є одна відома цитата, їй понад 500 років.
Дехто з вас, мабуть, її чув.
Отже, католицькі монархи завершували Реконкісту Іспанії,
і в якийсь момент залишилася лише Гранада.
Пам'ятаєте?
Там був Боабділ зі своїм оточенням. Вони довго були в облозі.
Спойлер. Це історія. Ми знаємо, що було далі.
Боабділу довелося віддати ключі від міста.
Один із найважчих відомих нам моментів для будь-якого історичного діяча.
І в цей момент мати Боабділа,
не якась далека родичка,
ні, мати Боабділа каже йому:
«Плач, як жінка, через те, що ти не зміг захистити, як чоловік».
Перепрошую?
Чорт, вирішила не стримуватися, так?
Що посієш, те й пожнеш, так?
Гадаю, можна припустити, що ми всі колись сумували.
Хтось сильніше, хтось частіше.
Нещодавно я задумався, чи був у моєму житті момент,
коли сум був дуже інтенсивним.
Таким, який я не міг ігнорувати.
Думаю, такий момент трапився
десь 11 років тому,
коли на екрани вийшов фільм «Вісім баскських прізвищ».
Чули про такий? Так?
До цього я ніколи не знімався в кіно.
Я займався тим, що й зараз,
аж тут з'явився шанс знятися у фільмі. Звісно, я це зробив.
І раптом став тим, хто зіграв головну роль
у найкасовішому іспанському фільмі.
Стан індустрії такий, що я, схоже, збережу цей титул до смерті.
Не знаю, сміятися мені чи плакати,
але це факт.
Не знаю, чи звернули ви на це увагу,
а також не знаю, чи думав хтось про те, як почувався я.
Для мене це були шалені місяці.
Почали відбуватися дивовижні речі,
і я не знав, що з цим робити.
До цього я ніде не знімався, аж тут почав отримувати
сценарії та пропозиції від режисерів і продюсерів.
Я такий: «Здуріти!»
А ще виступи в театрах.
Я вже цим займався, але попит зріс утричі.
«Дані, виступи в Аліканте!» Добре!
«Дані, виступи в Барселоні!» Добре!
«Дані, виступи в Мурсії!»
Навіщо? «Дійсно». Я не поїхав.
Я сумую, якщо не жартую над мешканцями Мурсії.
І вони теж.
Тут є мурсійці? Хоча нам байдуже.
Знаєте, як працюють бренди?
Вони ліплять на щось відоме обличчя…
І це працює. Якщо бачу рекламу товару із зіркою —
вибігаю з дому в трусах, щоб це купити.
Звісно, мені дзвонили бренди. «Дані, наш бренд…
Твоє обличчя на нашому бренді, бренд на твоєму обличчі».
Я такий: «Нічого не розумію».
Я почав зустрічатися із зіркою фільму.
Чудова була історія кохання. Прекрасна.
Теоретично, збоку, так?
Ви навіть не уявляєте, як я почувався.
Через три чи чотири місяці
я прокинувся вранці…
Раптом я прокинувся,
і от я вже плачу. Ридаю. «Лайно».
Як коли треба в туалет і ти такий: «Лайно».
Я не міг зупинитися і не розумів цього. І раптом моя тодішня дівчина сказала
одну з найрозумніших речей, які я чув.
«Дані, чому б тобі не розпочати терапію?»
І я одразу погодився.
Дивно, так?
Так майже ніколи не трапляється.
«Чому б тобі не спробувати терапію?» Зазвичай, відповідь така:
«Терапія?!
Психолог? Дурка? Думаєш, я божевільний?»
«Ні, я цього не казав».
Питаю, чи я божевільний. «Ні, Дані».
Тоді я кажу: «Я ходжу на терапію 11 років».
Знаєте,
я втомився ходити на терапію через людей, які не ходять на терапію.
Так.
Якщо ви категорично проти терапії,
хоча б оплатіть нашу, бо ми вирішуємо і свої проблеми, і ваші.
Мені порадили психотерапевта,
і я ходжу до нього вже 11 років.
Досі ходжу. Його звати Сальвадор.
Я ніколи не ходив на терапію, і раптом опинився в кімнаті
з хлопцем з дуже добрим обличчям. Він сидить у кріслі,
перед ним стілець.
Я сідаю, а він каже: «Дані, розкажи, що тебе сюди привело».
Спершу я не знав, що сказати,
але потім почав виливати душу і говорити без зупинки.
Годину не замовкав. Для мене це ненормально.
Коли час сплив, він зупинив мене і каже:
«Дані, здається, ти відчуваєш глибокий сум».
«Чорт, сум?» Я про це не думав.
Я думав про фрустрацію, тиск, стрес.
Ні, сум. Я запитав, що це значить. Він каже: «Дані, є два моменти.
По-перше, ти горюєш.
По-друге, ти не знаєш, що горюєш».
Я такий: «Але ніхто не помер».
А він каже: «Це може бути не буквально.
Це може бути метафорична смерть чогось у твоєму житті».
І раптом я багато всього зрозумів.
Наприклад, ми не думаємо про цінність деяких речей,
бо вони вже в нас є.
Ми сумуємо лише тоді, коли вони зникають.
Я знаю, що в більшості з вас є щось,
про що ви не думаєте, бо ніхто це у вас не відбирав.
Наприклад, руки. Очевидно, так?
Ви не прокидаєтеся з думкою: «Слава Богу.
Руки на місці. Чудовий вівторок». Ні. Вони в нас є.
Але я маю на увазі дещо делікатніше. Анонімність.
Ви не усвідомлюєте її цінність, доки не втратите її.
Я зрозумів це, коли помітив,
що вже не можу робити певні повсякденні речі,
як-от забрати племінників зі школи
або купити сендвіч і пиво, піти на пляж Малаги з книгою
і сидіти під парасолькою, де тебе ніхто не чіпатиме.
Цього вже не буде. Усе.
У ті часи я виходив на вулицю і відчував себе рідкісним покемоном.
Божевілля. Минуло 11 років.
Може, ви хочете запитати, як мої справи.
Я відповім: «Краще».
Не «добре». «Краще».
По-перше, минуло 11 років,
і з часом ти знаходиш інструменти, які допомагають впоратися з викликами.
Та й ажіотаж згас. Я вже не такий популярний.
І я дуже вдячний.
А ще, скажу чесно, я проводжу багато часу вдома.
Сьогодні я поділюся інструментами,
які допомагали мені у важких ситуаціях.
І даватиму поради. Люблю це діло.
Дехто це ненавидить. Ну то не дослухайтеся. Чудово.
Дозвольте дати вам пораду. Це перша.
Якщо ви бачите на вулиці того, ким справді захоплюєтеся…
По-справжньому.
Не так, щоб зробити фото й вихвалятися в інтернеті, і байдуже,
хто на фото — Пепон Ньєто чи Ортега Сміт.
Ні, я про справжнє захоплення.
Якщо бачите на вулиці таку людину,
я раджу
дати їй спокій.
Не чіпайте її.
Ви на сафарі. Спостерігайте за нею у природному середовищі. Здалеку.
Але облиште… Не треба…
Ви не знаєте, куди ця людина прямує,
звідки вона йде і з чим має справу.
Та якщо у вас є неконтрольоване бажання
взаємодіяти з цією людиною,
ось ще одна порада.
Добре подумайте, що хочете сказати чи зробити.
І покінчіть із цим.
Не треба нікого вбивати. Я не про це.
За ці роки сталося багато всього. Дещо вже й повторилося.
Щось я вам розкажу, посміємося.
Але є класика.
Підходить людина і каже:
«Ого, Дані Ровіра! Брате, ти мій фанат!»
Як скажеш, сонечко.
Або така версія:
«Ого, Дані Ровіра, брате! Я твій ідол!»
А я кажу: «Так, звісно. У мене в спальні купа твоїх плакатів».
«Фанат» та «ідол» — не синоніми й не антоніми.
Я розумію. Слова можна переплутати. Особливо тоді, коли хвилюєшся.
Для мене це не рідкість.
Я плутаю слова «тунель» і «міст».
Я знаю, що таке тунель. І знаю, що таке міст. Спокійно.
Але іноді я їх плутаю. Мені треба…
Я запитав брата, що там з тунелем у стоматолога.
А він: «Тунель? Дурень».
«Рюкзак» і «валіза». «Сорочка» і «футболка». Те саме.
Деякі англійські слова завжди мене бісять.
Я не говорю англійською. Лише трошки.
Але є два слова, які завжди змушують задуматися.
Це слова «після» і «до».
Англійською «після» звучить як…
Коли це було? «Після» вчора. Ніби…
А «до» звучить так, ніби це може зачекати.
Мені здається, що носії англійської помиляються.
А ще люди плутають… У кожного свої причини.
Я плутаю слово «член» з «гуакамоле».
Чудово, Начо.
Хай там як…
Коли люди зустрічають мене на вулиці,
зазвичай я їх розчаровую.
Якщо це швидка взаємодія, я їх розчаровую. От і все.
І після цього багато людей ідуть
з однією з двох думок.
Мене вважають або грубим,
або дуже сором'язливим.
Я не сором'язливий.
Я просто стриманий.
На вулиці я завжди у кепці, в навушниках,
займаюся своїми справами,
дивлюся вниз.
Якщо не чіпатимете мене, я вас теж не чіпатиму.
Це те, що я не…
Нещодавно я виступав у Бургосі.
Місто, яке ніколи не спить.
Боже, о 16:00 вулиці вже порожні.
Я такий: «Чудово».
Аж раптом крик з іншого боку дороги:
«Відомий хлопець!»
Я кажу: «Серйозно?
Якщо вже кричиш, кричи конкретніше.
Відомий хлопець. Ти теж відомий. У себе вдома, дідько».
Не знаю. Міг би хоч привітатися.
Хоча б дієслово використати.
Дехто каже: «Дані, фото!»
Схоже на «Дані, стережись!» Наче в мене щось кинули.
Та ну. Слухайте…
Пам'ятаю, якось був у ліфті.
Здається, в готелі.
Ти натискаєш кнопку, тобі треба вгору,
двері зачиняються, але ти бачиш, що хтось іде.
І ти такий: «О, так…» Класика. Ти не хочеш, щоб вони заходили.
Ти робиш отак…
Але насправді нічого не натискаєш.
Що це таке?
Це фейк. Це…
«О…» Може, це твоя мати в кріслі колісному. «Дані…»
«Так, мамо….» Двері зачинилися. «Пішла ти, стерво».
Що? Ми цього не хочемо.
Такі ми створіння.
Не знаю. Ми любимо бути самі в ліфті.
Може, глянути в дзеркало, зробити фото, поправити яйця.
Хай там як, зайшов старий з білою бородою,
білим волоссям, у вільному одязі. Справжній дзен, розумієте?
Я думаю: «Що з ним таке?»
Він натискає кнопку.
Стоїмо. Класична тиша в ліфті. Ніяково.
І він каже: «Вибач, можна дещо спитати?»
Я думаю: «Уже спитав, це буде друге запитання».
Кажу: «Так, звичайно».
Він витріщається на мене
і каже…
«Це ти?»
Він так серйозно спитав, що я засумнівався.
Я подивився в дзеркало.
«Я що, в костюмі Людини-павука?»
Вилупок питає, чи це я.
Згадав інтерв'ю гурту Estopa.
Один з них розповідав, що його запитали на вулиці:
«Гей, це ти чи твій брат?»
Це якось неправильно.
Слухайте, з часів пандемії і донині…
Не хвилюйтеся, я вперше і востаннє
згадую цю глобальну штуку, яка перевернула наші життя
і зробила наші рюкзаки з емоційним тягарем ще важчими.
Декому дісталося більше за інших.
У моєму випадку у рюкзаку відтоді купа гремлінів.
Я зазнав втрат. Чесно кажучи, їх було забагато.
З деякими було важче, але все це так чи інакше втрати.
Я хочу поділитися з вами двома втратами, які переживав роками.
Це було дуже важко.
Я втратив двох чудових друзів,
які були для мене рідними.
Це мої компаньйони,
мої собаки Буйо і Карапапа.
Між їхніми смертями минуло десь вісім місяців.
Я ще не оговтався від першої, а тут друга.
Я такий: «Ого».
Я плакав.
Я плакав…
Я плакав, як жінка,
бо не зміг захистити їх, як ветеринар.
Але цей плач змусив мене подумати про те,
що я ще ніколи так не плакав.
Ви мене знаєте. Я люблю давати всьому імена.
Цей плач я назвав «чистим плачем».
«Чистий плач». Я відчував біль.
І сум. Я скучав за ними. У мене навіть була гикавка…
Оце все. Але це був чистий плач. Чому?
Я не почувався винним.
Це полегшення. Жодної провини. Їм було 12 років.
Чи могли вони жити довше? Авжеж. Чи могли померти раніше? Ще б пак.
Але нам було добре разом. Я врятував їм життя.
Вони у певному сенсі теж врятували мене. Усе гаразд.
Мій психотерапевт Сальвадор завжди каже:
«Дані, плач — це спосіб зцілитися від скорботи
і вшанувати те, чого вже немає, так?
Коли сльози перетворюються на історії, сміх та спогади,
ти маєш жити далі,
бо це спосіб вшанувати те, чого вже немає».
Отже,
я розповім вам історію
з тих часів, коли я взяв до себе Карапапу.
До неї в мене не було собак. Я нічого не знав.
І раптом я
опинився в квартирі сам на сам із цим пухнастиком.
Їй було три-чотири місяці, вона важила не більше трьох кг.
Протягом першого тижня ми постійно були разом.
Я думав: «Як це працює?» Вона думала: «Як він працює?»
Ми були наче…
Але мені треба було йти працювати.
Якщо живеш сам, пса доводиться залишати наодинці.
Перші кілька разів я такий: «Ого».
Я все приготував.
Ліжечко, напій. Воду, звісно. Я не давав їй кока-колу.
Я залишив їй їжу.
Я подбав про безпеку. Добре.
Я пішов на роботу, але з важким серцем, розумієте?
Через 6–7 годин я повернувся,
бачу сусіда, і він каже:
«Дані, вона весь ранок плакала і дряпала двері лапою».
Я кажу: «Ні. Серйозно…»
Відчиняю двері, бачу кілька калюж, трохи лайна.
Ніжка стільця пожована, наче…
Карапапа в коридорі, знервована, отака…
Пісяється. Я кажу: «Бідося.
Карапапо, що сталося?
Отак. Усе гаразд. Не хвилюйся.
Хочеш на терапію?
Гаразд». Гаразд?
Обережно.
Мені порекомендували тренера, етолога.
Я поговорив з ним, пояснив, що сталося.
І він каже: «Дані, не хвилюйся.
Це абсолютно нормально, особливо для цуценят.
Це так звана сепараційна тривога».
І я такий: «Ого!»
Запитую: «А що це таке?»
А він каже: «Ну, собака тривожиться через сепарацію».
Пояснення зайве.
Я кажу: «Гаразд, я можу щось зробити?»
Він каже: «Так, є кілька методів. Вони не складні.
Треба бути послідовним».
Я спробував декілька, але один допоміг найбільше.
Хочу поділитися з вами, бо це дуже зворушливо.
Чувак сказав: «Дані, коли йдеш на кілька годин,
залиш їй якийсь свій одяг, який пахне тобою, ясно?»
Як відомо, нюх у собак у тисячу разів гостріший за наш.
А ще він тісно пов'язаний з емоціями,
і це дійсно неймовірно.
У нас теж так було, але ми стали надто цивілізованими.
Ідея була гарна. Він каже: «Залишай їй одяг, який пахне тобою.
У собак якесь своє магічне мислення.
Якщо вони відчувають запах
свого друга, свого захисника,
своєї рідної людини, це допомагає їм зберегти спокій».
Я кажу: «Чудово. Спробую».
Тож перед роботою
я пішов до шафи з купою одягу,
зробив отак…
І побачив давнішню зимову піжаму.
Схопив, понюхав, а вона дійсно пахне мною, дідько!
Сильніше, ніж я сам.
Перед виходом я посунув собаче ліжечко
у коридор,
взяв піжаму, взяв цуценя.
Посадив малу.
Вона спокійно лежала, голова вже отак у піжамі…
Дуже спокійна.
Залишив її з думкою:
«Це тебе або вб'є, або зробить сильнішою».
Тож я пішов, думаючи, чи спрацює це все.
Повернувся через шість-сім годин. Ніколи не працюю вісім.
Сусід не вийшов і нічого не сказав.
Я відчиняю двері.
Бачу ліжечко,
піжаму,
а собаки немає.
Собака мене цікавила найбільше.
Я зупинився, роздивився, почав уважно слухати,
аж тут…
У квартирі є коридор, вітальня…
Вітальня одна, у мене їх не 17.
Я підійшов,
а на підлозі біля дивана…
У мене на дивані лежить ковдра.
Звичайна ковдра для пообіднього сну.
Я з Андалусії. Так.
Мабуть, ковдра звисала,
і собака ротом чи лапою стягнула її вниз.
Отже, ковдра на підлозі,
вся скручена,
а на ній міцно спить собака.
Їй дуже зручно.
Я кажу: «Звісно, ковдра ж пахне мною.
Ця зараза вдалася до самолікування».
Авжеж.
Що ж, головне, що це працює…
Я поклав ковдру назад на диван, вона лежала там,
а потім знов залишив піжаму.
Ситуація повторилася тричі. Коли я забирав ковдру вчетверте,
Карапапа глянула на мене, як Джо Пеші,
і каже: «Ця ковдра тепер моя». Ну…
Відтоді ця ковдра належала їй.
Ковдра була поруч до самого кінця життя Карапапи.
Звісно, запах у неї тоді вже був собачий, а не мій.
Якщо комусь із вас буде складно з новим собакою,
подзвоніть професіоналу.
Є деякі дуже корисні інструменти.
Це переломний момент шоу, гаразд?
Ви чудові глядачі.
Підтримуєте мене весь цей час.
На знак подяки я хочу зробити зізнання.
Можете мені вірити, бо саме це шоу буде доступне онлайн.
На іншому була жахлива аудиторія.
Я випущу це шоу.
Правда.
Коли дізнаєтеся, що їм я казав те саме…
Отже, зізнання. Подаруночок для вас, гаразд?
Увага.
Я обожнюю,
справді обожнюю…
Чорт, вам дуже цікаво, так?
Якби попросив, ви приєдналися б до клятого культу.
Обережно. Ні, я жартую.
Гаразд, кажу.
Я справді обожнюю…
лизати поцьку.
Обожнюю.
Це, мабуть, одна з десяти моїх найулюбленіших речей у житті.
Уявіть, якби я просто змінив тему. «Що коїться?
Він перейшов від травм до поцьки».
Спокійно. Ось моя рука. Ходімо в безпечне місце. Не хвилюйтеся.
Гаразд.
Отже, я це обожнюю.
Тому, коли випадає нагода,
коли ситуація дозволяє,
я прошу дозволу це зробити.
Від Матвія 7:7: «Просіть і буде вам дано». Біблія.
І чомусь протягом багатьох років —
мабуть, мені дуже щастило —
мені багато разів дозволяли це робити.
Можна сказати, що я рок-зірка у сфері лизання поцьки.
Ніхто не впорається з цим краще за мене.
Ніхто.
Гаразд.
Отже…
Отже,
я хочу запропонувати вам подаруночок…
Уява розігралася, так?
Я б непогано накачав язик.
Ні, я хочу дати вам кілька порад.
Трохи рекомендацій.
Щоб віднині ви,
вдаючись до прекрасного акту кунілінгусу,
могли отримати набагато більше задоволення, гаразд?
Ви думаєте: «Чорт, Дані порадить,
як краще лизати поцьку». Ні.
Ні, йдеться не про це.
У мене є поради
для тих, хто має поцьку, і дозволяє нам її лизати.
Подивимося з іншого боку. Так.
Думаю, зараз ідеальний момент,
щоб трохи поговорити про анатомію геніталій, так?
Гадаю, це необхідно. Ви можете не погодитися.
Але завжди варто додавати контекст, так?
Вибачте, якщо буде занадто технічно.
Що таке член?
Слів «член» і «поцька» буде багато. Вибачте.
У них лише три склади.
Ми дорослі люди. Обійдемося без евфемізмів.
Що таке член?
Член — це анатомічний девайс,
розташований трохи нижче лобка.
Ця частина тіла стирчить, так?
Інколи стирчить сильно, а інколи потрібне дзеркало.
Слухайте…
Мені до душі назви та метафори…
Якби я був собором…
Уявіть. Якби я був собором,
це був би гаргуйль, гаразд?
Собори й гаргуйлі бувають різні.
Часом ми бачимо величезний собор,
а гаргуйль трохи розчаровує, так?
Або, може, церква маленька, а гаргуйль такий, що в двері не пролізе.
Чи дивишся і думаєш: «Де гаргуйль?»
Він є, але собор заріс, він не доглянутий, і гаргуйля не видно.
Йому потрібен догляд.
Або, може, стіна собору така гладка,
що гаргуйля видно з Альбасете.
Деякі гаргуйлі сумні. У деяких великі голови.
Деякі нахиляються в один чи інший бік.
Деякі гаргуйлі вже не такі тверді, як раніше.
Є мікрогаргуйлі, є схожі на олівці…
Є купа різних гаргуйлів.
І всі вони гарні.
І всі заслуговують на задоволення, гаразд?
Я також думаю,
що член — доступніша частина тіла, так?
Ми всі одягнені, але якби ми ходили голими…
Я люблю влітку час від часу ходити на нудистський пляж.
Мені подобається бути голим. «Який пляж?» Я вам не скажу.
Я завжди ходжу на цей пляж з другом.
Я завжди приходжу першим.
Він виходить з машини вже голим.
Він уже голий.
Я бачу, як він іде на пляж,
несе холодильничок, парасольку, сумку… Руки в нього зайняті.
Він підходить, вітається, але продовжує все тримати.
«Як справи, Дані?» Я такий…
У щоку не цілуватиму. Кажу: «Радий тебе бачити».
Уявіть сучасну монархію у колонії нудистів.
Королівський прийом. «Привіт, як справи?»
«Добридень, Ваша Величносте. Як ви?»
Або в метро.
Уявіть, що ви в метро.
Хтось каже: «Ти тримаєшся?»
Відповідаєш, що тримаєшся. «Я теж».
«Обережніше під час поворотів». Так?
Хай там як…
Що таке поцька?
Поцька — це теж анатомічний девайс,
але не трохи нижче лобка.
Вона захована ще нижче.
Я називаю це місце Арагонською промежиною, гаразд?
Ззовні вона виглядає скромніше,
трохи стриманіше.
Поцька більш компактна.
Ну…
Я бачив поцьки, схожі на зроблений нашвидку сендвіч.
Сендвіч із купою м'яса.
Трохи хліба не завадило б.
Але всі поцьки гарні,
і всі вони заслуговують на задоволення, гаразд?
Я б сказав, з точки зору ергономіки
смоктати член набагато зручніше.
Гадаю, є простіші техніки.
Щоб смоктати член, не обов'язково бути в ідеальній формі.
Ось людина з членом.
Вітаєшся. Усе добре. «Можна відсмоктати?»
«Звісно, смокчи». І ти…
Ти отак нахиляєшся…
Можна робити це так або отак. Навіть без рук.
Якщо людина лежить, теж можна рукою. Чи ні.
Якщо стоїть спиною, можна підібратися ззаду.
Певно, смоктати член значно веселіше.
Мабуть, еге? Так люди кажуть.
Ні, чекайте. Слухайте.
Я зараз так розважаюся, що наступного року
може й розповім про власний досвід.
Обережно.
Хай гетеросексуальність не заважає вам розважатися.
Ми живемо лише раз. Обережно.
Може, ти смокчеш член. То й що?
Але
лизати поцьку, якщо її власниця тобі не допомагає…
З точки зору ергономіки це дещо складніше.
Та сама ситуація, так?
Ти з людиною, у якої є поцька. Усе добре.
Пропонуєш полизати. «Гаразд».
І зазвичай людина така: «Гаразд, лижи мою поцьку».
Вперед!
А ти дивишся…
Дивишся і хочеш сказати:
«Ніби Сквідвард упав з п'ятого поверху».
Ти такий: «Дівчинко».
Робити кунілінгус чи викликати коронера?
Гаразд. Вона не допомагає.
Але я це обожнюю, тож попрацюю за двох.
Отже,
сама ця позиція вже незручна.
Вибачте.
Раптом ти такий… Дивишся…
Позиція незручна, бо людина…
А світло вимкнули,
тож ти не можеш роздивитися,
доводиться тикатися обличчям.
Тикаєшся…
Уявіть свиню, яка шукає трюфелі.
Шукаєш… Ти такий…
Але позиція дуже незручна.
Тобі дуже незручно, хочеться сказати:
«Чорт, допоможи трохи. Підкрути куприк.
Стегна трохи назад. Допоможи дістати, добре?»
До того ж, щойно людині стає приємно,
вона зазвичай така…
І стає ще більш незручно.
Ти вже не шукаєш трюфелі. Ти перетворився на мурахоїда.
Якщо замість цієї людини прийде інша,
вона побачить, як чоловік п'є з калюжі. «Привіт».
«Тут що, посуха?» Гаразд… Слухайте.
У людей є так звані шийні хребці.
Вони не можуть розтягуватися безкінечно.
Ти проводиш так 10 хвилин, 15, 30, скільки треба!
Але потім твоя шия така…
Це призводить до пролапсу.
Питаєш, чи сподобалося. «Так. А що з шиєю?»
«У мене буде урок гри на скрипці. Коли підеш, вставлю її сюди».
Це може тривати тиждень. «Що мені робити?»
Я шукатиму квартиру.
«Продаж, 4-й поверх».
Оскільки ви вже тут…
Дідько!
Гаразд.
Друга порада.
Знаю, ви все життя скаржилися —
і недарма —
що ваші партнери егоцентричні,
що вони егоїсти,
їхнє задоволення важливіше за ваше, і все закінчується після їхнього оргазму.
І це правда. Багато років так і було.
Але, на щастя, ми живемо в епоху прогресу, рівності, відкритості
і взагалі щедрості.
Це дуже круто.
Почувши 25 років тому слово «клітор», я б подумав, що це водяний покемон.
Але тепер я можу сказати:
«А ви знали, що клітор — єдиний орган у людському тілі,
створений виключно для того, щоб отримувати задоволення?»
-Чорт! -Так!
Вона каже: «Так». Авжеж.
У неї піднята лише одна рука.
Чорт, треба використати це по максимуму.
Коли ти збираєшся робити кунілінгус,
збираєшся лизати,
без клітора не обійтися, так?
Хоча він не завжди на видноті.
Звісно, його ще треба знайти.
Це не…
Слухайте, якщо це рідна поцька…
Тобто «знайома». Чекайте…
Тобто…
Це не про родину. Прокляття!
Перші секунди ти роздивляєшся карту.
Кожна поцька — цілий світ. Запам'ятайте.
Ти вже там, і раптом…
Я не про пошук точки G. Ти шукаєш клітор.
Ти шукаєш…
Знаходиш і такий: «Ось!» Ні, не те.
«Тоді це». Ні.
Ти ж не корова, що лиже стовп.
Потрібно…
Усе це не універсально. Трохи тут, а потім тут.
Слухаєш, спостерігаєш. Справжня магія.
А через дві-три хвилини, коли ти розібрався,
людина починає насолоджуватися
і раптом така: «Ай!»
А потім: «Ой!» І відсувається від тебе на пів метра.
А ти такий…
З рота звисає міст, і ти кажеш:
«Чорт, треба було зробити якусь позначку».
Ніби читаєш «Дон Кіхота», впускаєш книгу
і такий: «Закладки нема. Я гадки не маю, де зупинився».
Розумію, тобі подобається, ти можеш рухатися,
але, будь ласка, не треба.
Я почав лизати тут, а опинився отут.
Я наче пилосос, який шукає зарядну станцію. Будь ласка!
Третя порада.
Не кажи нічого важливого, коли я там унизу.
Мені погано чути.
Повідомлення не доходить.
Вранці мене часто питали:
«Ти не купив кави?»
«Я не знав, що потрібна кава».
«Я тобі вчора казала».
«Коли?»
«Ввечері, коли ти…» Зрозуміло.
«Я багато всього чув, але нічого не зрозумів».
Я був унизу і чув щось на кшталт…
Я такий…
«Я думав, ти збожеволіла і співала пісню Малуми».
І, нарешті, четверта порада. Найважливіша.
Це не казка. Не фантазія. Не міська легенда.
Ні, це реальність.
Ви можете досягти оргазму
під час кунілінгусу.
Це чудово.
Це те, чого ми завжди маємо прагнути.
Це супер. Серйозно.
Але послухайте.
Якщо ви колись
досягнете оргазму під час кунілінгусу,
будь ласка, не забувайте…
Це дуже серйозно.
Не забувайте,
що у вас між ногами…
жива людина,
яка хоче далі жити своїм життям.
Будь ласка.
Я все розумію. Коли ви усвідомлюєте, що між ногами є те, що робить приємно,
у вас вмикається інстинкт виживання. Наче ведмежа пастка.
«Хочу, щоб ти був там до кінця мого життя».
Але у цієї людини є почуття,
і її мозку потрібен кисень, гаразд?
У мене чотири чи п'ять разів життя промайнуло перед очима. Чесно.
Я не лизатиму поцьку без домкрата.
Я пробував усе. Я прикидався мертвим. «Може, мертва здобич — це нудно».
Я мастив вазеліном за вухами.
Так роблять з тупими дітьми, які застрягають в огорожі.
Якось я підсунув диню, щоб вона не помітила.
Диня тріснула! А це міг бути я!
Ви перестаралися
з бодіпампом, пілатесом та кросфітом.
Будь ласка!
Будь ласка.
Не кусайте руку, яка вас годує.
Гаразд. Я ділюся цими порадами,
щоб відсьогодні жителі цього міста і всі, хто це побачить,
могли жити щасливішим життям, насолоджуючись кунілінгусом.
Я просто хочу, щоб люди були щасливі.
Люди дуже злі.
Але я знаю, що завжди є ті, хто хоче щось додати.
Вони кажуть: «Авжеж.
Поради для людей із поцьками. А як щодо людей із членами?
Ти під час мінету робиш усе як слід?»
Я кажу: «Я? Я точно все роблю як слід».
Я роблю все, що треба.
Що саме? Наприклад, доступність.
Я завжди погоджуюся.
Одного разу відмовився, але це було під час сповіді.
Також…
Мушу зазначити,
що в 90 % випадків ті,
хто пропонували зробити мені мінет,
мали довге волосся.
І часто вони його не зав'язують. Що відбувається далі?
Ти дивишся, як тобі дарують неймовірну насолоду,
і це виглядає так…
Серйозно, хіба можна дивитися на це
і нічого не робити?
Я завжди…
І я…
І я кажу: «Зосередься на завданні. А я…»
Звісно, я зробив їй хвіст.
Інколи людина закінчує, дивиться в дзеркало
і каже: «Карибські косички?»
А я кажу: «Завтра можу ще й пофарбувати».
Один з інструментів, який допоміг мені
пережити депресію… Мені не соромно це визнати.
Це магічне мислення, гаразд?
Знаю, багато людей чують це і такі: «Дані, все це магічне мислення…»
Є люди, які в це не вірять або… Слухайте.
Магічне мислення існує незалежно від того, чи ми віримо.
Воно існує вже сотні років.
Ми всі несвідомо щось таке робили.
Наприклад, у вас день народження.
Ви отримали торт із запаленими свічками.
Ваші близькі співають «З днем народження».
Коли пісня закінчується,
ви хочете задути свічки, а всі кажуть: «Чекай!
Загадай бажання».
Ви в це не вірите, але погоджуєтеся.
Думаєте: «Такі настирливі. Щось вигадаю».
І мимохідь вигадуєте класне бажання.
Думаєте: «Про всяк випадок».
Це магічне мислення.
Це також про те, як одного дня
на вас чекає якийсь виклик чи якась подія,
ви трохи хвилюєтесь, це важко,
і, не знаю, є сукня чи сорочка,
з якими у вас чомусь є емоційний зв'язок.
Це про удачу та гарну енергію.
Ви кажете: «Одягну цю сукню. Це допоможе мені впоратися».
Це магічне мислення.
Інколи ви вранці п'єте вдома каву, почуваєтеся кепсько,
а на чашці у вас одна з тих банальних фраз,
які змушують усіх закочувати очі.
Та якщо ця банальна фраза допоможе вам почуватися трохи краще —
це магічне мислення.
І воно справжнє, бо допомагає вам.
Якщо вам це допомагає — користуйтеся.
Я завжди використовував магічне мислення.
А у важкий період робив це ще частіше.
Набагато.
Наприклад, під час тренувань.
Я їх обожнюю. Отримав відповідну освіту.
Але насправді у важкі часи
з хімією мозку все не дуже,
і тіло це відчуває.
Ти нічого не можеш. Жах.
Сум охоплює тебе і не дає нічого робити.
Я бігав у парку Ретіро
і одного дня зустрів міма. І я такий: «Як сумно!
Дуже сумно».
Я люблю бігати у парку Мадрид Ріо.
Пам'ятаю, якось я пробіг кілометр
і думаю: «Я більше не можу».
Я хотів плакати. У мене вже не було сил.
І я…
І я сказав собі: «Настав час для магічного мислення».
Я подивився вперед
і десь за 500 метрів
побачив тунель.
Чи міст, я не знаю.
До нього лишалося 500 метрів.
І я сказав собі:
«Гаразд, якщо добіжу туди
протягом двох із половиною хвилин…»
Я це вигадав.
Я такий:
«Моїх батьків звільнять.
Їх викрали
у Колумбії.
Наркокартель».
Це неправда,
але я в це повірив.
Ви б бачили, як я побіг.
Я такий:
«Мої батьки!»
Я дістався до мосту. Я встиг.
Чи працює магічне мислення?
Я впорався. Хоча це неправда.
Авжеж, я це вигадав.
Мої батьки досі в заручниках.
Я маю до вас маленьке прохання.
Підніміть руку, якщо у вас є кохана людина.
Не тут у залі, а взагалі. Не хвилюйтеся. Нічого особистого не буде.
Я хочу зрозуміти… Підніміть руку, якщо у вас є кохана людина.
Гаразд.
Зазвичай вас десь половина. Трохи більше, трохи менше.
Щось дивне.
Дякую. Іноді хтось піднімає руку,
озирається… «Що? Ми не…»
Щось незрозуміле.
Я б додавав позначку «Хоче зі мною зустрічатися».
Так зрозуміліше.
Скажу дещо правдиве, але незручне.
Це єдиний беззаперечний факт,
який я сьогодні озвучу.
В усіх парах люди брешуть одне одному.
В усіх.
Хтось не згоден?
Гаразд.
Але я поки що відкладу цю думку.
Гаразд?
Наче шеф-кухар у якомусь телешоу.
Він змішує соус і каже:
«Повернемося до цього соусу пізніше…»
Він стоятиме отам.
Я не забуду. Він там.
Я хочу поділитися з вами ще одним інструментом.
Медитація.
Медитація мені дуже допомагає.
Деякі люди чують це і такі: «Дані, уся ця медитація…
Це для йогів, так?
Для духовних людей у дивних позах».
Ні.
Кожен може медитувати.
Я медитую, тож…
У мене навіть є застосунок із керованими медитаціями. Це не складно.
Просто треба це робити. Як кількома словами пояснити,
яке значення для мене має медитація?
Для мене.
Для мене медитація — це вибір
протягом 10–15 хвилин на день,
більше не треба,
вирішити зосередитися на собі
і приглушити зовнішній шум,
щоб зосередитися на внутрішньому.
Він іноді навіть голосніше, так?
Отже, ти зосереджуєшся на собі,
і вправа полягає в тому,
щоб усвідомити себе тут і зараз, так?
Намагатися не думати про все інше.
Є лише твоє тіло, кімната, поза.
Є якорі, які допомагають.
Наприклад, дихання.
Під час медитації можна зосередитися на диханні,
а власне дихання — це максимально тут і зараз, так?
І… Слухайте, я продемонструю вам,
як медитація виглядає у моєму повсякденному житті, гаразд?
Зараз ви почуєте мій внутрішній монолог,
мої озвучені думки, добре?
Гонг на початку,
гонг у кінці,
поза має бути зручною, але не горизонтальною, добре?
Можна сидіти на підлозі з подушкою чи в кріслі…
Нічого надзвичайного. Приблизно так.
Подивимося, як піде.
Почнемо з дихання. Гаразд.
Вперед.
Дихай.
Вдих.
Видих.
Вдих.
Вдихай.
Схоже на «надихай».
Інколи з'являються ідеї, що надихають. Непогано. Вдихаєш і надихаєшся.
Видих… Чорт, якийсь видих стане останнім.
Помреш зі своїми ідеями.
Так, я втрачаю концентрацію.
Ну-бо. Зосередься, Дані. Зосередься на диханні.
Є ідея.
Стежитиму, як повітря проходить через мою дихальну систему.
Ану.
Повітря входить через ніздрі.
А далі…
Як це називається? Гортань? Ні, як це називається?
Горлянка, так?
Трахея! Чорт, так. Трахея.
Люди, які роблять трахеотомію, дуже сміливі.
Роблять трахеотомію ручкою. Чорт, здуріти.
Я знову втратив фокус. Так.
Ну-бо.
Зараз.
Так. Я вдихаю через ніс.
Кажуть, треба дихати носом, бо в ньому є маленькі волоски,
які затримують пил і бактерії.
Чорт, я вже багато років вирощую в носі волосся!
«Що?»
А ще в мене росте волосся у вухах. Іноді…
Іноді дивлюся в дзеркало і кажу: «Чорт, я схожий на рись».
Ну-бо. Зараз.
Я зосереджуся. Так.
Гаразд.
Вдих.
Дідько, чому авокадо імпортують з Нової Зеландії?
Якось так.
Думки постійно блукають.
Я не вважаю, що це битва. Більше схоже на танець.
Коли розумієш, що відволікся,
треба повернутися і зосередитися.
Поганих медитацій не існує. Спробуйте, серйозно. Це круто.
В усіх парах люди брешуть одне одному.
В усіх.
Він бреше їй.
Вона бреше йому.
Він бреше йому.
Вона бреше їй.
Вони брешуть їм.
Малі малим.
Оле-оле. Айолі.
Усі. Винятків немає.
Бо в усіх стосунках колись,
може, в момент близькості,
один партнер повертається до іншого і каже:
«Сонечко,
про що ти думаєш?»
І в 99,9 % випадків
відповідь…
Ні про що.
«Ні про що».
Хрін там.
Хочеш сказати мені,
людині, яка медитує вже 11 років…
Одинадцять років —
це сотні годин медитації.
І якби хтось запитав: «Скільки часу
у тебе дійсно не було думок?»
Я б сказав: «Може, 2–3 секунди за життя».
Чесно кажучи, це були секунди перед тим, як пукнути.
Коли пукаєш, свідомість така…
І ти, дурбецало, хочеш сказати,
що ти ні про що не думаєш?
Авжеж. Ти що, Сіддхарта Ґаутама?
Ти Крішнамурті?
Ти Махатма Ганді?
Ти Будда?
Ти Шива?
Ти брехло розміром з пожежну машину.
Скажи! Скажи, про що ти думаєш.
Ми не відповідаємо не тому, що у нас завжди лише погані думки.
«Про що думаєш, сонечко?»
«Я думав про оргію з 50 людьми,
за якою спостерігала б твоя мама і…» Ні!
Але, можливо, на це запитання
можна відповісти: «Не скажу!»
Ти в космосі. «Не скажу!
Я уявляв, що я на пляжі, і мій зріст — чотири метри.
У мене були ноги-еклери і гігантський льодяник з шипами.
Я боровся з гігантським злим бісквітом,
який хотів знищити планету».
«Про що думаєш?»
Скажи. Подивимося, чи ти зможеш.
Знаєте,
якщо ви скажете це партнеру,
і він залишиться з вами —
це ваша споріднена душа.
Споріднена душа.
Але також
цілком нормально
у відповідь на запитання про думки
сказати: «Сонечко, не думаю, що доречно
зараз цим ділитися. Це особисте».
Історія про бісквіт — це менший ризик.
Раджу вам зненацька питати одне одного і казати правду.
Результат вас здивує.
Гадаю, ми живемо в хороший для соціуму час.
Зараз є більше уваги, співпереживання,
доброти і всього такого
у тому, що стосується психічного здоров'я чи його відсутності, так?
Зараз ми вже багато знаємо про певні хвороби та розлади.
Коли ми даємо речам назви, вони стають справжніми,
і це дуже впливає на те, як ми до них ставимося.
Не знаю, чи погодиться хтось із моїх однолітків або старших людей,
але 15–20 років тому
усе, що стосується психічного здоров'я, валили в одну купу.
Стигматизовані «божевільні».
Усі разом, розумієте?
І від цього треба було триматися подалі.
«Цей весь день плаче, мабуть, божевільний. Цей завжди п'яний.
Цей вічно кричить. Мабуть, божевільний».
Зараз до цього ставляться зі значно більшою емпатією.
Думаю, цьому варто порадіти.
А ще я хочу сказати…
Я хочу сказати,
що декому не вистачає кількох клепок…
Декого в дитинстві били по голові.
І десь у цьому діапазоні…
знаходимося всі ми.
Абсолютно стабільну психіку
не має ніхто з нас.
Як не тик,
так ОКР.
Або тікток. Не знаю, що гірше.
Тобто…
Але з усіх розладів та хвороб
я хочу виділити двох королев сфери психічного здоров'я.
Вони не найкрутіші,
але найглибше вмонтовані в суспільство.
Якщо ми з ними не стикалися — ще зіткнемося. Ми або наші близькі.
Перша — це тривожність.
Серйозно, так?
Друга — депресія.
Гаразд.
Ті з нас, хто має тривожність… Це кепсько.
Ми не будемо її романтизувати чи якось прикрашати.
Тривожність — це гидота.
Я багато років намагаюся з нею впоратися.
Останнім часом рівень моєї тривожності — 4–5 з 10.
Іноді він підскакує. Треба знати, що з цим робити.
Багато років я намагався викорінити тривогу зі свого життя.
А тепер я на шляху прийняття.
Я визнаю, що тривожуся,
і намагаюся впоратися, коли це відбувається.
Це темна хмара, що приходить без попередження.
Але іде вона теж без попередження, так?
Наприклад, після обіду у тебе стався напад тривоги,
а вранці в той день тобі погрожували ножем.
Обидва факти кепські, але це логічно.
«Р» іде після «П».
Розуміння приносить полегшення. «Сьогодні мене пограбували. Це нормально».
Гірше за все, коли тривожність підступає зненацька.
Наприклад, ти відпочиваєш вдома,
все ніби гаразд,
аж раптом насувається грозова хмара.
Твоє серце раптом прискорюється,
у роті стає сухо, ти не можеш дихати, тобі некомфортно.
Кажеш: «Хочу вистрибнути з вікна». Жах.
Я хочу підтримати всіх, хто з цим стикається.
Особисто я вважаю, що в тих, хто страждає від тривожності,
трохи пошкоджена синхронізація
з ритмом життя.
Тобто…
Ми завжди думаємо про все завчасно. У нас тисяча цих варіантів.
Ми хвилюємося через те, що ще не сталося, розумієте?
Є цитата Декарта,
я про філософа, а не господарський магазин…
Він сказав: «Моє життя повне жахливих нещасть,
більшість з яких не справдилися».
Ми можемо вигадати всі найгірші сценарії
та прожити їх в уяві незалежно від того, чи це станеться.
Але наше тіло вже пробігло марафон.
А депресія,
на мою думку,
це травма, яка не загоїлася.
Це сум, який пустив коріння
після якоїсь травматичної події —
розриву стосунків, втрати тощо.
Щось стається,
час плине, травма не загоюється,
сум залишається.
Може, минуло вже два роки, ти продовжуєш жити своїм життям,
але твої почуття, думки,
усе це пов'язано з тим, що сталося два роки тому.
І ти не перестаєш жити в минулому.
Тривожність — це одержимість майбутнім.
Депресія — це одержимість минулим.
Ти наче живеш і дивишся в дзеркало заднього виду
або телескоп.
Один мій друг сказав:
«Дані, якщо в тебе одна нога у минулому і одна в майбутньому,
ти насереш на теперішнє».
Справжній поет.
«Сьогодення» — це «подарунок». Чудове усвідомлення.
Є ще одна концепція… Ай!
Це сіра зона.
Але вона зараз популярна. Ностальгія.
Ностальгія — це добре чи погано?
Думаю, є два типи ностальгії. Хороша і не дуже.
Хороша — це яка?
Хороша ностальгія занурює тебе в спогади,
у давно прожите минуле.
Тобі подобається, ти можеш навіть не сумувати.
Наведу прикольний приклад.
Я народився у 1980 році, так?
Ті з вас, хто старше мене на 10 років або молодше на 15,
можуть зрозуміти.
Якщо я скажу:
«Ми маленькі…»
Хвостики
Те саме з Віллі Фогом, капітаном Цубасою,
«Підземеллями й драконами», Кенді Кенді, Сейлор Мун…
Я можу взяти ці два ряди незнайомців, випити з ними пива,
співати разом весь вечір
і повернутися додому п'янючими
з думкою: «Це був чудовий вечір, сповнений спогадів.
Геть не сумний, еге?»
Погана ностальгія дарує тобі смуток.
Професіонали називають її меланхолією.
Це зовсім інша штука.
Є люди, які застрягли в певній епосі.
Я називаю їх «карінерами».
Вони думають, що раніше життя було кращим.
Ці люди можуть з якоїсь причини застрягти у певній епосі.
Може, через тодішніх друзів,
місце, де вони жили, або просто тому, що вони були молоді,
не мали проблем чи обов'язків,
ніхто не помирав… Ще б пак.
Я завжди згадую свого хорошого друга.
Ми виросли разом.
Думаю, він застряг у тій епосі.
У 2000 році
всі його історії, жарти, референси тощо…
Усе було з минулого. Хотілося сказати: «Чорт, ти відстаєш років на десять».
Те саме у 2010. «Ти відстаєш років на 20».
І в 2025 він досі говорить про те, що сталося 35 років тому.
Час наче підхоплює тебе, тягне вперед,
ти хочеш залишитися, але маєш рухатися.
Ти ніби починаєш зникати. Як на фото у «Назад у майбутнє».
Для тих, хто схильні до меланхолії
чи ностальгії, як я, у мене є ще одна порада.
У теперішньому,
коли відбувається щось круте, коли ви відчуваєте радість, щастя,
коли думаєте, що все класно,
спробуйте це усвідомити.
Скажіть: «Я зараз проживаю дивовижну мить».
А також: «Я спробую запам'ятати цю мить на все життя».
Якщо ви не самі — скажіть це вголос.
Так ви краще запам'ятаєте цю мить,
хоч би й для того, щоб підігрівати ностальгію в майбутньому.
Уявіть. Ви прийшли подивитися це шоу.
Ви тут з партнером, другом,
батьком, колегою тощо. І так склалося, що ви чудово провели час.
Усвідомте це.
Якщо ви думаєте, що це радісний момент,
який ми з вами прожили разом —
спробуйте це усвідомити. Проговоріть це вголос, коли підете.
«Було класно».
І це дуже круто.
Можливо, через 20 років
ви сидітимете з цим другом на площі Каталонії,
питимете пиво і скажете:
«Чорт, пам'ятаєш той виступ Ровіри? "Воно того варте"?
Пам'ятаєш?»
А друг скаже: «Чорт, це було 20 років тому, так? Дідько».
«Було чудово. Ми так сміялися. Він дуже добре виступив. Розкішно!»
«Гаразд, це трохи занадто».
«Було класно. Шкода, що він помер».
«Так, сумно».
Запам'ятайте.
Дуже дякую.
Шоу наближається до закінчення.
Ми говорили про ностальгію,
і я згадав прекрасний текст Сабіни.
«Найгірше ностальгувати через те, чого не було».
Я вам дещо розповім.
У дитинстві мені не розповідали історії. Я ностальгував за тим, чого не мав.
Мабуть, у дорослому віці оральна комунікація для мене,
як і оральний секс…
Отже, останній подаруночок. Трохи солодкої ностальгії.
Мабуть, ви давно не чули історій.
Я швиденько розповім одну, пов'язану з усім, про що ми говорили.
Я говорив.
Дія відбувається в маленькому селі,
у суворому містечку,
дуже маленькому й непривітному.
Головний герой нашої історії — старий,
але він ще не втратив енергію,
силу та спритність, гаразд?
Цей чоловік мав звичку,
скільки він себе пам'ятав,
щоранку прокидатися,
коли півень ще не заспівав, а сонце не визирнуло з-за гір.
Він прокидався,
вставав з ліжка,
взував сандалі,
брав дві величезні глиняні амфори
і вирушав п'ятикілометровою стежкою до кристально чистого джерела.
Там він наповнював амфори до країв
і повертався тією ж стежкою.
Повернувшись до села,
він використовував воду для всіх своїх потреб.
Він пив її, готував їжу, поливав землю,
мився і напував цією водою тварин.
Вісім чи десять років тому
одна з амфор почала псуватися.
Тріскатися.
Вона була вже дуже пошарпана, вся в невеликих тріщинах.
В якийсь момент вона почала пропускати воду.
Коли чоловік діставався села,
в амфорі лишалося менше половини її вмісту.
І оскільки в історіях неживі предмети можуть оживати,
одного вечора,
коли наш герой збирався лягати спати,
амфора,
що вже не подавала надій,
подала голос.
Вона почала бідкатися своєму хазяїну:
«Йой, хазяїну!
Мені так погано.
Я поламана і вже не служу тобі так, як раніше.
Я сповнена сорому й смутку.
Я зрозумію, якщо ти заміниш мене на нову амфору,
бо від мене вже нема користі!»
Абсолютно незворушний, чоловік відповів їй добрим голосом:
«Я ніколи не заміню тебе на нову амфору.
Але про причину цього рішення
я розповім тобі завтра під час дороги».
Чоловік сказав це і пішов спати, як і завжди.
Дві амфори такі: «Гаразд».
Наступного дня,
як завжди, до співу півня і сходу сонця з-за гір,
чоловік прокинувся, взув сандалі
і взяв дві величезні амфори.
Він завжди носив кожну амфору з певного боку.
Пошкоджену амфору він завжди носив правою рукою.
Завжди.
І дорогою до джерела, і дорогою додому.
Вони почали свій п'ятикілометровий шлях, і ніхто не сказав ані слова.
Було чутно лише спів птахів
і тихий шелест листя.
Діставшись кристально чистого джерела,
чоловік сів і почав наповнювати амфори.
Усі мовчали.
Було чутно лише шум води з печери.
Дорогою додому ніхто теж не говорив
десь до середини шляху.
З амфори вже вилилося багато води.
І тоді
наш герой зупинився.
Він зупинився, обернувся
до пошарпаної амфори і сказав:
«Тепер ти бачиш, чому я тебе не замінив?
Дивись.
Дивись на цей відтинок шляху.
Він вкритий квітами
завдяки тобі».
Життя варте того, щоб його жити.
Це просто, це очевидно,
проте деякі речі настільки очевидні, що ми можемо їх не помітити.
Але смуток як такий теж дечого вартий.
Сьогодні,
десь між жартами і кількома зізнаннями,
я також трохи розповів вам про своє горе
і деякі втрати, що сталися протягом останніх років.
Але дещо я свідомо залишив насамкінець,
щоб розповісти вам про найбільшу втрату
і найважче горе, з яким я зіткнувся.
Це втрата себе.
Ви можете подумати: «Що?
Що це означає, Дані? Як можна втратити себе?»
Це дуже легко.
Неймовірно легко.
Думаю, це починається ще до того, як ми це усвідомимо.
У дитинстві
найбільше ми хочемо маминої любові, так?
Щоб мама любила нас і приймала.
Глибоко в душі ми боїмося, що нас покинуть. Ніхто не знає, чому так.
І ти постійно робиш
все, що можеш, щоб мати тебе любила.
І серед цього є багато того, що не стосується тебе справжнього.
Але ти знав, що робити і не робити, щоб отримати любов і уникнути покарання.
Хоч це й не відображало твою сутність.
Отже, ми змалечку
надягаємо щось на кшталт
маски.
З татом було так само.
Скільки разів ми, зростаючи,
хотіли, щоб тато нами пишався?
Скільки разів робили все, щоб нас поплескали по спині?
Скільки разів відчували, що брата чи сестру люблять більше,
і копіювали їхню поведінку,
щоб тато так само пишався нами?
І ці дії часто не стосувалися того,
які ми насправді.
Не відображали нашу сутність.
Але ви робили це заради любові і схвалення батька.
І хіба це
не ще одна маска?
Або, наприклад, стосунки в парі.
Романтичні стосунки.
Скільки разів ми чули або навіть казали:
«З цією людиною я стаю найкращою версією себе»?
Часом це правда.
Але часто це означає:
«Я стаю найкращою версією себе,
і моєму партнеру вона сподобається найбільше».
Бо часто ми знаємо одне одного,
знаємо про попередній досвід,
всю нашу маячню і скелети в наших шафах.
І нам страшно показати партнеру справжніх себе,
бо ми думаємо, що він втече.
Я буду тим, ким мене хоче бачити партнер, щоб він любив мене і не кидав.
Що це, як не
ще одна маска?
Соцмережі.
Здається, ми з ними виросли, так?
Та хіба ми дійсно думаємо,
що профіль — це 100 % нашої особистості?
Бо ми постійно робимо щось, щоб догодити людям, яких навіть не знаємо.
Навіщо?
Заради підписників?
Заради лайків? Ми дійсно такі, як у своїх соцмережах?
Тоді я б сказав:
«Чорт, не вірю, що в світі стільки вилупків,
як у твіттері.
І не вірю, що є люди з таким ідеальним життям,
як в інстаграмі».
Але ми це робимо.
Ми такі, як показуємо себе в соцмережах,
чи це просто…
ще одна маска?
Що стосується мене, я дуже відома людина.
Я дуже популярний вже майже 20 років.
І протягом цих 20 років
я завжди хотів подобатися людям.
Я хотів подобатися.
І я дуже боявся,
що люди вважатимуть мене вилупком
або думатимуть, що я сволота.
Чи вирішать, що слава закрутила мені голову.
Щоб цього не сталося, я ставив себе на останнє місце.
Я постійно придушував себе,
щоб люди мене полюбили.
Я погодився на фото у похоронному бюро.
Я не знаю, як досягти успіху, але я дізнався, що зазнати краху можна,
якщо намагатися всім догодити.
Коли ти носиш стільки масок,
добре це чи ні, але настає момент,
коли життя дає тобі такого ляпаса,
що в тебе не лише маски спадають, а й цифри у паспорті плутаються.
І твої засади, твої острови можуть взагалі розвалитися.
Пам'ятаєте перший «Думками навиворіт»? Той, що з дівчинкою.
Коли здається, що все втрачено, і руйнуються незнищенні острови.
Острів Сім'ї, острів Дружби, Чарівний острів,
острів Дурощів, острів Чесності…
Був момент, коли життя дало мені такий ляпас,
що всі мої маски злетіли, а всі острови зруйнувалися.
Я подивився в дзеркало і не впізнав себе.
Повірте, це жахливе відчуття.
Я був близький до відчуття,
що в мене під ногами нема землі.
Я почувався покинутим,
дезорієнтованим,
наляканим…
Страху було дуже багато.
Тобі здається, що ти не зможеш жити далі, бо надто боїшся і не хочеш цього.
Я дізнався, що містики називають це «темною ніччю душі».
Я плакав.
Як у пісні групи Maná. «Ріка сліз, океан сліз».
Але, як сказав Ветуста Морла:
«Ми звільнимося, коли нам буде нічого втрачати».
Багато років тому я прочитав вірш мого любого Маріо Бенедетті.
Там йшлося про те, що посмішка набагато прекрасніша,
коли з'являється після сліз.
Це як сонце, яке виходить
після багатьох днів дощу.
Вірогідно, ми також побачимо веселку.
Не знаю, чи став я після всього цього кращою або гіршою людиною.
Але я точно став більш справжнім,
і це головне.
Я ще ніколи не був собою аж настільки.
Пам'ятаєте чоловіка, який зайшов у ліфт?
Він спитав: «Це ти?»
І я сміявся.
Може, він щось побачив і намагався мене попередити.
Зараз я б сказав йому:
«Я ще ніколи не був настільки собою».
А всім вам
я хочу сказати от що. Якщо колись вам було дуже сумно
чи якщо ви почуваєтеся так зараз,
запам'ятайте три речі.
По-перше, тримайтеся.
Тримайтеся. Це мине.
По-друге, якщо вже ви проходите через цей період темряви й болю,
спробуйте зробити висновки.
Нехай це буде недаремно.
І по-третє, робіть те, що краще для вас.
Робіть так, як краще вам.
Якщо у вас поганий ранок, і банальна фраза на чашці
додає вам мотивації —
не звертайте увагу на те, що думають інші.
Але я скажу ще дещо.
Коли тебе охоплює такий сум,
він вже ніколи не відпускає до кінця. Це наче жуйка, що прилипла до черевика.
Коли в моєму житті з'являється цей сум,
з ним завжди приходить самотність.
Сильна самотність.
Я відчуваю, що навколо стає набагато більше шуму
і ворожості.
І коли приходять сум і самотність,
а я вдома сам,
знаєте, що я роблю?
Я вдаюся до магічного мислення.
Я можу сидіти на дивані, подивитися праворуч
і побачити ковдру.
І знаєте, що я роблю?
Я тримаю її.
І відчуваю запах.
І магічна думка змушує мене подивитися на двері
і подумати, що все, чого вже немає в моєму житті,
все, що життя в мене забрало, все, що я любив і втратив,
колись життя все це мені поверне.
І мені начхати, що ви про це думаєте,
бо для мене це працює.
Дякую. І…
Якщо треба ще щось сказати, так це те, що воно завжди,
завжди
того варте.
Переклад субтитрів: Анастасія Дуб