Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dame, gospodo
i članovi LGBTQ zajednice,
pozdravite jednog, jedinog…
Zaplješćite kao da nema sutra
jednom, jedinom
Udomu Taephanichu.
Hvala vam.
Hvala vam najljepša.
Kad si sretan, lupi dlanom ti o dlan
Kad netko izađe na pozornicu,
a ljudi vrište
i plješću,
ta je osoba sigurno slavna.
Tako znam da sam slavan.
Iskreno, znam da sam slavan. Poprilično sam popularan.
Ali koliko? Nemam pojma.
Ne znam jer se slava ne može izmjeriti
onako kako decibeli mjere zvuk.
Ne znam koliko sam slavan.
Slavne osobe, glumci i pjevači, znaju čim izađu
i ljudi ih pitaju za fotografije i autograme.
Znaju da su slavni, ali ne znaju koliko.
Ja sam shvatio koliko sam slavan
kad me je Vinij Lertratanachai
pozvao na nogomet.
Znate tko je on?
Organizirao je meč Liverpoola protiv Manchester Uniteda.
Zvao me je već šesti put. Rekao sam da ne mogu
jer je on bio u Bang Pa-Inu, a ja sam u Bang Kapiju.
Dugačka je vožnja.
Dok bih odigrao i vratio se, već bi bilo kasno.
Rekao sam mu da imam posla. Koljena me bole. Bio sam na operaciji.
Nisam igrao otkad sam bio redovnik.
No opet je nazvao jedne večeri, po šesti put.
„Idemo igrati nogomet.”
Kao i obično, smislio sam izliku.
„Upravo crtam. Nemam vremena.”
„Dođi. Nećeš požaliti. Sutra u četiri.”
„Tko igra? Ne želim ići. Nemam ni tenisice.”
„Jackson Wang.”
„Igraš s Jacksonom Wangom? Ozbiljno?”
„Da, na selu je. Voli igrati kad je slobodan.”
„Stvarno dolazi?”
Tada sam već bio u Betongu.
Jackson Wang, dovraga!
Morali biste kupiti kartu,
i to skupu, i putovati još dalje da ga vidite.
Moja nećakinja Ratsamee je obožavateljica.
Plaća tisuće da ga vidi izdaleka, kao točkicu,
a ja sam imao priliku igrati u istoj momčadi s njim.
Otišao sam.
Sljedećeg sam jutra kupio tenisice,
a onda mi je rekao da će ondje biti samo odabrani.
Ekskluzivna ekipa.
Osjećao sam se posebno. Planirao sam voziti sam.
Ali moja nećakinja, Ratsamee,
napravila je frizuru.
Došla je dotjerana. „Molim te, mogu li poći s tobom?”
-„Ne, privatni je događaj.” -„Molim te, želim vidjeti Jacksona Wanga.
Nikad ga nisam vidjela izbliza.”
Rekao sam da ne znam hoće li mu se moći približiti
jer su mu tjelohranitelji opaki.
Čuli ste za njih?
„Molim te, bit ću iza ograde. Molim te.”
Tako da je ona vozila.
Kad smo stigli na teren na aveniju Royal City,
vidjeli smo hrpu tjelohranitelja, kao da se pročulo.
Stotine obožavatelja čekali su ispred ograde
da ugledaju Jacksona Wanga.
Razmišljao sam
kako bi bilo okrutno ostaviti je vani.
Rekao sam joj da ću je uvesti.
Trebao sam doći sam.
Pitala je: „Kako ćemo to učiniti?”
„Ako pitaju, ti si mi maserka.”
„Ali ja ne znam masirati.”
„E, pa, morat ćeš.
Možda ti se posreći i Jacksona uhvati grč
pa ga možeš izmasirati.”
Odjednom je bila motivirana da uđe.
Čuvar me upitao tko sam ja. „Aha, Nos. A tko je to?”
„Ovo je moja maserka.”
„Idi onamo u VIP zonu.”
Parkirali smo u VIP zoni.
Rekao sam joj da mi nosi stvari jer će tako izgledati kao maserka.
Hodali smo oko 15 metara
i ušli u dvoranu sa staklenim zidovima, veliku kao ova prostorija.
Unutra je Jackson Wang plesao Muay Thai s Tonyjem Jaaom.
Jeste li vidjeli na TikToku? Plešu, a on se okreće prema meni.
Zatim mi Tony Jaa pokazuje dvoranu.
Moja je nećakinja bila blizu. Nije to mogla ni zamisliti!
Inače bi je istjerali jer nije VIP.
Ali sad su je pozivali da uđe.
Jackson Wang je stajao ondje.
A ona…
Rekao sam joj da se slika s njim.
„Striče,
ruke su mi slabe.”
Nikad nisam vidio da netko ima slabe ruke.
„Ruke su mi slabe.”
„Ne mogu sad biti slabe! Sad ti je prilika.”
„On je…
Ajme.”
„Hajde, uslikaj se.”
„Ne želim mu smetati.”
„Nije sad vrijeme za to!”
Konačno,
završio je s Tonyjem Jaaom i odveli su nas u svlačionice.
Otišao sam za Jacksonom Wangom u svlačionicu
gdje su bili modeli i glumci
nove generacije.
Koliko se sjećam, Golf Pichaya je bio ondje.
I Khem Hussawee.
Svi su bili barem 175 cm visoki, svijetle puti.
I svi su presvlačili majice. Bilo ih je mnogo.
Oat Pramote me prepoznao. „Nos, bok.”
Pozdravio sam ga i sjeo s njima.
Na klupama su bili dresovi i čarape.
Izuo sam cipele, a zatim obukao crnu opremu
jer je Jackson Wang igrao za crne.
Onda mi je Oat rekao: „Ti si u drugoj ekipi.”
„Molim? Nisam… Nisam znao.”
„Ono je tvoj tim.”
Pogodite tko je bio u drugoj ekipi. Vinij Lertratanachai.
Vinij me upoznao s drugim tipom. „Ovo je nepalski veleposlanik.”
Nepalski veleposlanik. Pravi starac.
„A onaj je do njega nećak kralja Butana.”
Nećak kralja Jigmea. Nisam se znao ponašati.
Jackson Wang, nećak kralja Jigmea.
Da se naklonim? Što ću kad mu dodam loptu?
„Vaša Visosti, izvedite slobodan udarac.”
Nisam se znao ponašati.
Nisam htio biti u toj ekipi.
Došao sam igrati s Jacksonom Wangom.
Htio sam njemu dodati. Kužite? Sprijateljiti se s njime.
Kao prava ekipa pozdraviti se orije utakmice.
Bila bi mi čast. Ali ne, kvragu.
Stavili su me sa starcima.
I to na poziciju napadača.
Posao je napadača zabijati golove. Jackson Wang bio je napadač crne momčadi.
Bili smo tako daleko.
Cijelu utakmicu vidjeli smo se samo izdaleka.
Dugo nisam igrao.
Dobio sam grčeve nakon pet minuta.
Bilo je 16 h i užasno vruće. Kvragu.
Mučio sam se. A obožavatelja na stadionu, ne uključujući one vani,
bilo je oko stotinu.
Došli su s tajlandskim glumcima, dakle menadžeri glumaca,
i voditelji stranog tima.
Njih je stotinu bilo pored terena
iza reda grmlja.
Nisu smjeli prijeći bijelu liniju.
Bili su izvan terena s kamerama.
Cijelo krdo.
Igrao sam pet minuta i tražio sam da izađem.
Nisam mogao. Više me nije bilo briga jer ga nisam mogao vidjeti.
Htio sam otići.
Ali tim staraca nije imao zamjenu.
Samo sam šetao. Nisam se mogao usredotočiti na igru.
Htio sam pod suncobran.
Koji sam kurac radio ondje?
Utakmica se nije prenosila.
Da je bilo kamera, ovako bih.
Ali nitko nije vidio. Izgledao sam užasno.
Nisam više mogao. Morao sam izaći. Bilo mi je vruće.
Uz teren nije bilo stabala, pa sam morao…
Bili smo pored dvorane i stajao sam u hladu ispred.
Tada sam shvatio koliko sam slavan.
Fanovi su stajali pored grmlja i gledali Jacksona Wanga.
Okrenuli su se prema meni koji sam stajao desetak metara dalje.
Hodao sam s terena do grmlja.
„Hej.
Hej, ti. Hej.
To je Nos. To je Nos! Slikajmo se s njim.”
Prišlo ih je dvoje ili troje.
„Želiš li se slikati s njim?” Netko je povikao:
„Pa, može.”
Eto, toliko sam slavan.
„Pa, može.”
Čovječe!
Bilo je kao
da mi zabijaju
nož u srce.
Već sam izgledao loše
u hlačicama, krivih nogu i tamne kože pune mrlja.
A onda…
„Pa, može.” Fotografirali su se.
Samo da ubiju vrijeme.
Nakon utakmice odveli su nas
natrag u svlačionicu
pod tuš.
Ja sam među prvima napustio teren. Iza mene su bili J. Wang i njegov tim.
Svi su bili tako zgodni.
Nisam imao hrabrosti pridružiti im se. Hodao sam ispred njih.
Jasno se toga sjećam.
Troje ljudi u tamnim košuljama
prišli su mi.
„Nos?”
Bili su mojih godina, kao da smo zajedno odrasli.
Kao da su bili na mojim prvim nastupima. „Možemo li se slikati?”
Bio sam tako sretan što se netko htio slikati.
Rekao sam: „Samo malo, moram piškiti.”
Nisam više mogao trpjeti.
„Idem do toaleta nabrzinu. Odmah se vraćam.”
Otišao sam pišati.
Ušao sam.
Jackson Wang i njegov tim bili su ondje.
Presvlačili su se.
Da sam se otišao fotografirati, ne bih vidio Jacksona Wanga bez majice.
Da ste vi u prostoriji u kojoj se Jackson Wang skida, biste li vi otišli?
Htio sam ostati i vidjeti.
Svi su se presvlačili.
Svi mišićavi, naravno. Ali njihove aure i njihov sjaj…
Već sam vidio ljude blijede kože, ali ovako sjajna koža ne viđa se često.
Kao da Jackson Wang jede neonska svjetla za večeru.
Imao je ono nešto.
Igrači i starci presvlačili su se i tuširali.
Ja sam se vrtio ispred tuša Jacksona Wanga
i nadao se da ću ga vidjeti.
Stvarno. Htio sam priču za unuke.
Dobro, recimo da sam obavio posao.
Završio sam i otišao,
kao što sam obećao,
jer sam odrasla osoba. Održao sam riječ.
Izašao sam,
a vani stotinu ljudi čeka
da se Jackson Wang istušira.
Ja…
izlazim.
Tjelohranitelji mi prilaze.
„Nos, koga tražiš?”
„Ovaj, troje ljudi mojih godina.
Htjeli su se slikati, ali neko sam vrijeme bio u toaletu.”
„Tražiš troje ljudi?” Šapnuo si je u ovratnik.
Zašto ti tjelohranitelji vole govoriti u ovratnike?
Neki su govorili sebi u rukav.
„Bez brige, naći ću ih.”
„Tko je htio sliku s Nosom?”
I znate što?
Tišina.
Apsolutna. Povukao sam ga za košulju.
„Kvragu.
Ne radi to, seronjo. To je…
Nemam se kamo skriti, gade.”
Kad je shvatio da mi je neugodno,
opet je ponovio.
„Hej, malci!”
Sranje.
„Tko se želi slikati s Nosom?”
Tišina.
Osramotio sam se pred svima.
Tišina.
I usred tišine netko je izašao.
„Pa, hajde dobro.”
Jebote.
„Pa, može” razina slave.
„Hajde dobro.”
Eto, toliko sam slavan.
Osjećao sam se
kao da sam potpuno izgubio samopouzdanje.
Potpuno.
Krenuo sam kući.
Obično bude zabava poslije, ali nisam htio ostati.
Mi smo različite kaste.
Ušao sam na sekundu,
a zgodni dečki svijetle kože govorili su zapadnjačkim jezikom.
Osjećao sam se kao da ne pripadam ondje.
Da imamo kaste, oni bi bili vladajuća kasta,
a ja bih bio na dnu.
Krenuo sam kući.
Ratsamee je vozila, pjevala i zviždala njegove pjesme.
Kuja!
Ja sam bio deprimiran.
Potpuno bez samopouzdanja.
Stvarno sam se osjećao shrvano.
Bio sam zastario.
Ja sam zastarjela osoba.
Nisam trebao doći. Kvragu.
Dok sam još bio povrijeđen,
svašta se još dogodilo.
Kad ljudi žele intervju sa mnom
za neki časopis ili sveučilište,
najčešće je ovo zadnje pitanje:
„I za kraj, želite li poručiti nešto novoj generaciji?”
Ja?
Netko poput mene?
Što bih im ja poručio? Zastario sam.
Tko su oni?
Generacije poslije mene. Novi su. Ja sam generacija X.
Poslije mene
dolaze Y, Z,
Alfa, je li tako?
Prije toga je bila generacija boomera.
Prayut je ta generacija.
Prayut, Prawit,
i Bird Thongchai.
U generaciji X
imamo
Unclea Phola
i Shamana Plaa.
Eto, to vam je moja generacija.
U generaciji Y su
Nont Tanont,
Gun Napat,
i Bella. Ona je generacija Y.
Bella je Y.
I BOWKYLION.
Zatim,
generacija Z ima
4EVE, zar ne?
Alfe su djeca slavnih.
Saifin sin, Chompuov klinac i drugi.
Što bih ja mogao reći generaciji iza sebe?
Kako je generacija X odrastala?
Kasnije generacije poput Y,
da pojednostavimo,
u vaše je vrijeme
kondenzirano mlijeko dolazilo u tubama.
Cijeli vam je život bilo u tubama.
Generacija X to nije imala.
Nismo. Moja je generacija imala kondenzirano mlijeko samo iz limenki.
Limenke.
Da biste pili mlijeko iz limenke,
morali ste ga otvoriti kao da ste vodoinstalateri.
Bilo je potrebno mnogo alata.
Obični nož, mesarski nož, čekić, odvijač.
Nisi mogao sam.
Naravno, imali smo otvarače za konzerve.
Izgledali su kao Shivin trozubac.
Ali 95 % ih je bilo zahrđalo.
Bili su krivi i istrošeni.
Dijelovi su stršali posvuda.
Nisam znao čemu služe, samo da su beskorisni.
Nisi mogao ništa otvoriti, čak ni konzervu ribe.
Ukrao bih mamin mesarski nož i otvarao oštrim krajem.
Prekorila bi me jer sam joj uništio nož.
A ja…
Bilo je teško otvoriti sam.
Stavio bih ga među noge.
I lupao. Znoj bi me oblio.
-Napraviš rupu, izlazi li mlijeko? -Ne.
Moraš i s druge strane.
Još jedna rupa s druge strane.
Nakon toga
želiš preliti prženi kruh mlijekom
i jesti ga s čokoladnim namazom,
ali izlazi li?
Ne! Što radiš?
Pušeš!
Pušeš.
Da je tada bio Covid, svi bismo umrli.
Još gore, nakon otvaranja
nitko ne bi mogao popiti sve odjednom.
Morali smo ga pohraniti. Ali kako?
Trebalo je stajati na tanjuru punom vode.
Tanjur s vodom.
Ali limenka se skvasi.
I zahrđa.
A rub gdje mlijeko izlazi
osuši se i izgleda kao herpes.
Kao herpes.
I onda više ne izgleda ukusno. Naljepnica se zgužva.
Eto, tako smo mi živjeli.
Što ću ja naučiti mlade?
To znam.
Kako sam ja odrastao? Mama je htjela da imam guste obrve.
Cvijet plavog graška.
Nismo uzimali dodatke prehrani.
Nema vitamina E za rast dlaka.
Cvijet plavog graška.
Stavljali smo ga na obrve. Prašumski ljudi izgledaju bolje.
Stavljali smo ga bez oblika.
Je li upalilo?
Proučili su to i ne funkcionira. Cvijet nema nimalo utjecaja.
Da ima, zar bismo trebali tetovaže obrva? Zašto bi ih ljudi iscrtavali?
Indijci i Latinoamerikanci ne moraju ih koristiti,
a imaju guste obrve.
Tako sam ja odrastao.
Nismo ni spominjali istaknuti nos.
Kad su zapadnjaci počeli dolaziti,
mame su htjele da djeca imaju istaknutiji nos, pa su nas vukle.
Svi su u susjedstvu to radili.
Ali moja mama nije bila dobro upućena.
Trebalo se povlačiti
odozgo do vrha nosa.
Moja je mama vukla vrh.
I sad imam ovo. Koga ću tužiti?
Postojao je i mit o ospicama.
Da, ospice.
Umjesto da me vodi liječniku,
dobio sam tradicionalnu kinesku medicinu.
Što je učinio?
Napisao je „tigar”.
Imao sam ospice, a on je napisao „tigar” ljubičastom bojom.
Napisao je „tigar”.
Zanimalo me zašto.
Pitao sam jednog autora.
Rekao je da Kinezi vjeruju da smo kao svinje kad imamo ospice.
Jer neke svinje imaju bradavice.
I onda napišeš „tigar”
da se svinja uplaši.
Jeste li čuli za to?
Čovječe.
Kad smo kao djeca imali čireve u ustima, vodili su nas na pregled usta.
Vodili su nas na pregled usta.
Utrljali bi ljubičasti lijek na prst.
Nije ostao u ustima.
Bila je to ljubičasta tekućina bez ičega ljepljivog.
Protrljali bi prstom usta i odjednom…
Samo slina. Nikakvi lijekovi.
Ovo s „tigrom” zbilja me živciralo.
Po toj bi logici bilo učinkovitije pisati riječ „tigar” na listove.
Ne bismo trebali liposukciju.
Dečki koji nisu obdareni samo napišu „konj”.
Možda nabubri.
Još veći? Anakonda.
Tako sam ja odrastao.
Generacija X odrasla je sa samo dvije vrste kave.
O-liang.
O-yua.
O znači „crno”.
A liang „hladno”.
Hladna crna.
O-yua je „vruća crna”.
Dodavanje mlijeka bilo je posebno. Zvalo se yoklor. I to je to.
Ali danas, generacija X poput mene
stoji za pultom u Starbucksu
kao da smo neobrazovani.
Sve je na engleskom.
Dobro, espresso,
cappuccino,
mocha,
latte,
macchiato s karamelom.
Ima i… frapp…
Frappuccino.
I još morate znati kakvo zrno želite.
Molim? Moram znati koja postoje?
Postoje tamna, srednje ili svijetlo pržena.
Imaju zrna iz Etiopije.
Iz raznih zemalja. Moram to znati?
Zašto Etiopija uzgaja kavu? Zar oni nisu siromašni?
Zašto? Mislio sam da nemaju što jesti.
Nemam pojma.
Sranje. I…
I onda šalice.
Šalice? Nisu male, srednje i velike?
Nego Ariana Grande i ostalo.
Što je ovo?
Venti šenti menti.
A onda i tall. Sranje! Previše.
Sviđa mi se zrno koje zovu voćnim.
Pitaju „Želite voćno zrno?”
Podsjeća me na voće.
Voćna salata.
Tako sam zastario.
Pritisak! „Nos Udom naručuje.”
Ne smijem ispasti glup.
„Već sam popio puno kave, pa ću sok od jabuke.”
Tako je moja generacija odrasla. Što ću ja naučiti djecu?
Ono što generacija X i stariji znaju
mlađe ljude ne zanima.
Stječeš silnu mudrost koju želiš prenijeti mlađima,
ali kako znaš da to neće biti…
Lomotil.
Lomotil. Ako znate što je to, ista smo generacija.
Lomotil je bio lijek za proljev za generaciju X i boomere.
Ako niste bili dobro…
Uzimali ste Lomotil svaki put kad biste imali proljev.
A svi su se ulošci zvali Always, čak i ako ste koristili drugu marku.
Kako smo zvali namaz od lješnjaka?
Zvali smo ga „eurokrem” čak i kad bi to bila Nutella.
Tako je i s Lomotilom.
Ali Lomotil su zabranili.
To je lijek koji…
Zovu to…
Lijek koji
usporava probavu.
Prestanete kakati, ali bakterija je još unutra,
A zapravo je samo trebate izbaciti.
Dovoljno je uzimati elektrolite.
A mi smo uzimali Lomotil. Zamislite sav taj Lomotil.
Dovoljno za skladište.
I date to mlađim generacijama.
To je to.
Dobili bi lijek s isteklim rokom trajanja koji ne bi mogli rabiti.
Zato im ništa ne poručujem.
Znaju već više od mene u svakom smislu.
Imaju više znanja, ne treba im učitelj.
Ne moraju nikoga moliti da im oda svoje tajne.
Sve je na internetu. Ne poručujem im ništa.
Starije generacije, samo se trebate lijepo ponašati tako da vas poštuju.
Sve što ste ih pokušali spriječiti da rade
mogu raditi i još napredovati.
„Ne idi na estradu…”
Pogledaj Lisu.
Pogledaj Bam Bama.
Uspiju u tome.
Ne šminkaj se, premlada si.
Pogledaj Nesty,
transrodnu tinejdžerku.
Kupila je mami kuću, a nije imala ni 15. A Eclaire Juepak iz četvrti Khlong Toei
kupila je kuću za 30 milijuna bahta pored Opal.
Kako nisu uspješni?
Rekli su mi da se ne bavim umjetnošću. „Što imaš od crtanja?”
Rekli su mi da ću umrijeti od gladi.
A Crybaby?
Karikaturistica. Prva dva dana izložbe zaradila je više od sto milijuna.
Više od sto milijuna.
Stari umjetnici, čak i oni veliki,
nisu zaradili toliko u životu.
Stari nemaju što naučiti mlade ljude.
Samo šutite.
Osobito starci koji rade u vladi.
Nemojte pljeskati. Neću o tome.
Kad upadnem u nevolju, vas nigdje.
Ako kažem još nešto, Srisuwan će se žaliti.
Gad ima previše slobodnog vremena.
Ne plješćite. Nema svrhe. Nije me briga.
Ne želim s mlađima podijeliti svoje znanje
nego svoje pogreške.
Stariji ljudi
imaju prednost u tome što su više griješili.
Imali smo više prilika.
Možemo prihvatiti te pogreške i učiti od njih da griješimo manje.
Oni koji kažu da imaju iskustva oni su koji su griješili.
Tako je.
Ja bih mladima ispričao
o svojim pogreškama.
Jednom sam nešto zabrljao
toliko gadno sa su me skoro ubili.
Imao sam 20 godina.
Ponašao sam se kao tipičan student tehničkog fakulteta.
Kao bandit.
Pohađao sam tehnički fakultet.
Nosio sam uniformu.
Sunčane naočale i sve to.
Tada nisam znao zašto to radim.
Hodao sam kao stariji dečki.
Kretali smo se u čoporu
podignutih ramena kao da nam je hladno.
Ili kao su nam iščašeni kukovi.
Ovako.
Ne znam. Kao da nam je u cipelama bilo šljunka.
Izašli bismo ovako, kao da smo invalidi.
Nismo imali pojma zašto.
Uvijek smo izgledali tako
kao da su se svi oko nas željeli tući.
Kao da traže tučnjavu. A zapravo, ako želiš nekoga upoznati, pogledaš ga.
Kužite?
Nećeš mu samo buljiti u cice i šutjeti.
To neće upaliti.
Nećeš mu gledati u koljena.
Ne znam odakle nam to. Kretali bismo se u skupini u uniformama.
Bio sam problematičan, pod utjecajem prijatelja.
Tukli smo i maltretirali mlađu djecu.
Uzeli bismo im remenje s uniformi.
Jesmo li ih nosili? Ne, nisu bili naše veličine.
Tukli smo druge i uzimali im uniforme.
Jesmo li ih nosili? Ne. Uzimali smo kopče, ovo i ono.
Radili smo što društvo radi i govorili bismo da je to za faks.
U čast našeg faksa koji toliko volimo.
Otad se nismo vratili.
Nisam nikad odjenuo uniformu. Uopće nisam bio vezan.
Samo sam pratio gomilu.
Tih dana
svi smo čitali knjigu Mad Dogs and Co.
Ako se tada niste bili rodili, to je priča o pustolovnom životu.
Otišli smo na plažu. Moji najbolji prijatelji, Ueng i Peera, i ja.
Bila je njihova ideja, a ja sam ih pratio. Wilai je bio s nama.
Dakle, ukupno četvorica. Otišli smo na Samet.
To je bio Samet prije 30 godina.
Nije bilo odmarališta. Odsjeli smo na plaži Sai Kaew.
U bungalovu
od prirodnih materijala.
Bilo je stabala kokosa.
Stvari su se izrađivale od kokosa i drva.
Sve iz prirode.
I to na samoj plaži.
Ostali smo dvije noći. Prva je noć bila u redu.
Druge smo noći pili u baru na plaži.
Bio je to klub s raggae glazbom.
Pili smo pivo.
Pored nas su za stolom bila osmorica.
Jedan me tip upitao: „Hej, Dom, želiš li pivo?”
Rekao sam da ne želim. „Nisi guba, stari.”
„Guba” je tad bila kul riječ.
„Nisi guba.”
„Nisam guba?
Ja sam i guba i moralan."
Svi su me čuli.
Svi za stolom
ustali su, njih osmorica,
„Moralni, guba mali.”
Znao sam da mi se rugaju.
Vrijeđali su me.
Ne znam što mi je prolazilo kroz glavu.
Ustao sam,
uzeo bocu iz koje je moj prijatelj još pio
i razbio je o kamen pored sebe.
Na plaži je bilo kamenje. Razbio sam je kako bih napravio oštricu.
Ne znam zašto sam se htio tući.
Čemu?
Samo sam se htio praviti važan pred prijateljima.
Nisam bio svoj. Razbio sam bocu.
Poruka svima koji žele biti opaki.
Morate vježbati
razbijanje boca
da ostanu oštre.
Meni je ovo bio prvi put.
Udario sam i prasak!
Ostao je samo vrat boce.
Bio je malo oštar,
ali više kao zub tune, nego morskog psa.
Nisam mogao nikoga ubosti, samo ogrebati.
Bio sam sjeban čim sam je razbio.
Cijela je druga skupina ustala.
Tenzije su se podigle. Svi su gunđali.
Umirao sam od straha, ali bilo je gotovo.
Moji prijatelji nisu pazili.
No na kraju su i oni ustali.
Vlasnik je bara došao. „Nema tučnjave! Van! Idite spavati.”
Ustali su i izašli.
Nama je raspoloženje bilo pokvareno, pa smo platili.
Rekao sam da idem na WC.
Ali nisam otišao.
Bio je mrak. Ona su osmorica hodala kroz drveće.
Nisam otišao na WC. Slijedio sam ih.
Slijedio sam ih u strahu
od toga kamo idu.
Kamo će otići.
Ovako sam hodao oko stabala,
pored zahoda, 20-ak metara iza bara.
Sranje.
Doveli su cijelu četvrt.
Njih osmorica bili su samo dio veće grupe.
Zapalili su logorsku vatru i svirali.
Kao da su na školskom izletu.
Kao okupljanje ili oproštajna.
Bili su poput nas, ali s više ljudi.
Osmorica su se vratila svojoj grupi.
Bio sam siguran da će sve ispričati prijateljima
pa sam svojima rekao da sam umoran i da idemo natrag.
Nisu znali što sam vidio.
Kad smo se vratili predložio sam da idućeg jutra odemo rano.
-„Kojim trajektom?” -„Prvim u sedam.”
„Ostanimo još malo.”
„Ne, idemo. Vjerojatno nedostajem mami.”
Tražio sam razloge da odem ranije.
Nisu imali pojma da smo u opasnosti.
Tog smo jutra rano ustali.
Spakirao sam se.
Oni su skupljali školjke.
Tad su djeca skupljala školjke
i stavljala ih u staklenke.
Stavila bi pijesak i poruku, kao suvenir.
Bili su vani. Nisam znao što bih.
Vidio sam cipelu
koju je voda izbacila na obalu i koja se zakopala u pijesak.
Uzeo sam je i očistio.
Nešto sam nacrtao dok sam čekao njih i trajekt.
Dok sam crtao…
vidio sam niz plažu,
oko 80 metara od mene,
kako se
neka skupina približava. Kad su došli na 50 metara,
bilo je kao u filmu Armagedon.
Bilo ih je 40 i pokrivali su cijelu plažu.
Svi su nešto nosili.
Kako su se približavali, čuo sam „Šupak.” „Šupčina.” „Majku ti.”
„Naći ću tu propalicu.”
Samo sam čuo djeliće, ali onda je postalo jasnije
kad su došli na 20 metara.
Sigurno su to bili oni s kojima sam se prošle noći sukobio.
Došli su. Sranje.
Na 15 metara rekao sam:
„Peera, Ueng, Wilai, pogledajte!”
„To su dečki od sinoć.
Dom, ostani ovdje. Ne brini se.
Wilai, Peera, dođite.
Idite po štapove.”
Otišli su tražiti štapove u hrpi kamenja.
„Idem po štapove. Ostani ovdje.”
Ali nisam gledao prijatelje.
Gledao sam kako se oni približavaju. Došli su na deset metara.
A onda na pet metara.
Bilo ih je više od 40 i okružili su me.
Okružili su me. Svi su držali nešto u rukama.
Stvarno smo bili kao banditi. Zamislite.
Opaki dečki hodaju s podignutim ramenima.
Jedan je sve započeo. Ponašao se kao glavni bandit.
Prišao je.
„Jebote.
Gle njega, jebote.
Šupčino!
Tko je ta propalica?"
Što sam mogao?
Samo sam se ukočio.
Nisam se mogao tući s njima.
Jedan protiv četrdeset. Kako?
Imao sam onu cipelu s plaže.
Mogao sam ih hladiti njome.
Opa. Zaobišao me.
„Hej, šupčino.”
Bockali su me štapovima kao da sam govno.
Bockali su me.
„Misliš da si faca, propalice? Što ćeš sad?”
Pravili su se da će me udariti glavom.
Ali nisu.
Psovali su me.
Bilo je kao inicijacija u bratstvo.
Psovali su mi
i slali me u onu stvar.
Mi kažemo „poslati u onu stvar”.
Tog sam dana posjetio hrpetinu onih stvari.
Dovoljno za četiri života.
Toliko onih stvari. Više nego itko u Aziji i na Arktiku.
Onih stvari preko glave.
„Šupčino.
Kujo mala. Seronjo.”
Svašta su mi govorili.
Mahali su mi rukama ispred očiju. Prepao sam se. Nisam znao što bih.
Pa sam se upiškio.
Bio sam toliko prestrašen da sam se upiškio u gaće.
Mislio sam da neće vidjeti jer su me valovi zapljuskivali.
Pravio sam se opušten.
Ali vođa je vidio.
Izgledao je opako.
„Hej, dosta. Upišao se.
Ako te vidim u Bangkoku, šupčino, prebit ću te.
Mene gledaš?”
Valjda nisam trebao, ali nisam mogao izbjeći.
A što sam trebao?
Još su psovali,
bacili ono što su nosili, štapove i boce i otišli su.
Kad su otišli,
pao sam na pijesak kao da su me silovali.
To mi je bilo najgore iskustvo u životu.
Ne mogu riječima opisati kako sam se osjećao.
Rijetki će proći tako nešto.
Srušio sam se na plaži. Zaboravio sam sve ostalo.
Zaboravio sam prijatelje.
Uzeo sam torbu. Trajekt je bio nasred plaže.
Prišao sam.
Ja sam stigao prvi.
Čekao sam da krene. Nije me bilo briga kad.
Ako se itko ikad bude vozio onim trajektom na doku Ban Phe,
straga je jako vruće.
Puno je ispušnih plinova.
Nisam sjeo straga. Sjeo sam u sredinu
da se sklonim sa sunca.
U ovoj horor priči ima nešto dobro.
Bilo je vrijeme da trajekt krene. Posada se ukrcavala.
Onih su se 40 dečki
također ukrcali.
Sranje.
Može li biti gore?
Ukrcali su se
i otjerali me kao psa.
„Opet ti. Miči se straga ili ću te izgaziti po faci!”
Otjerali su me pored ispušnih cijevi.
Morao sam sjediti na suncu
gotovo sat vremena. U to doba nije bilo brzih brodova.
Opet je počela glazba.
Pjevali su i plesali.
Još su me nekoliko puta poslali u onu stvar.
Bio sam u onoj stvari previše i za buduće živote.
Čovječe. Kad smo stigli do doka Ban Phe,
odjurio sam.
Požurio sam po doku i skočio.
Morao sam uhvatiti
autobus Klaeng-Rayong-Bangkok.
Bio je crvene boje.
Požurio sam na njega.
Pakleno je iskustvo završilo.
Napokon! Sranje!
Svaka nesreća
ima dobre strane.
I oni su bili na busu.
Hrpetina njih.
Cijeli autobus.
Opet su me otjerali.
Njih 40 ispunilo je cijeli autobus.
Kao i prije,
psovali su mi i rugali mi se
dok nismo stigli u Bangkok. Otklizao sam iz autobusa
dok su me oni i dalje psovali.
U trenutku kad sam izašao,
potpuno sam prestao biti nasilnik.
Počeo sam normalno hodati.
Stopala i ramena bila su mi normalna. Bilo je gotovo. Vratio sam se u normalu.
Više nisam ulazio u sukobe.
Nikad više nisam razmišljao o tučnjavi.
Bilo je gotovo.
Kad sam izašao, i dalje su vikali na mene
i slali me u onu stvar.
Bilo mi je dosta. Nakon toga sam postao normalan.
Pričam vam ovo
kao lekciju.
Valjda sam volio provocirati.
Zašto? Ne znam.
Kad bih sad mogao vidjeti one dečke,
njih 40,
rekao bih im:
„Želim vam zahvaliti
što me niste ubili.” Budimo iskreni.
Inače ne bih bio ovdje. Poštedjeli su me.
Provocirao sam ih bez razloga. Razbio sam bocu bez razloga.
To nisam bio ja. Slijedio sam društvo.
Htio sam biti dio društva.
Čast mi nije ništa značila.
Sve sam umislio.
Ispričavam se svima
koje sam povrijedio.
Želim to reći.
Više nisam takav. Ne želim više biti takav.
Ta je poruka bila za njih.
A što se tiče moja tri prijatelja od tog dana…
Nismo se vidjeli…
Nisam ih vidio…
Ja…
Izgubio sam se. Ne znam kako su se vratili.
Prestali smo razgovarati. Prošlo je više od 30 godina. Da ih vidim,
rekao bih…
Ovaj…
Samo želim
reći jedno.
Wilai, Peera, Ueng.
Svi vi.
Jeste li našli štapove, seronje?
Kakve ste štapove tražili?
Čarobne?
Čekali ste dozvolu za sječu stabala?
Jebite se, gadovi!
Gdje god ih vidim.
U Paragonu ili u Chatuchaku.
Prepoznat ću ih. „Jeste li našli proklete štapove?”
Bez provokacija. Predugo živim s tim.
Boli li te?
Volim kad djevojke masiraju obraze dok se smiju. Preslatko.
Hoćeš li da napišem „tigar”?
Generacija X koja je blizu mirovine kao ja,
kad dođete u ove godine,
osjetit ćete nešto.
Mislim da se to događa svima
u ovoj generaciji.
Žudite za prirodom.
Želite li se vratiti prirodi,
probuditi se u prirodi,
uzgajati svoje povrće, uzgajati kokoši i svinje,
ovo i ono.
Vidiš Nama Rapeepata kako uzgaja svinje i bivole,
živi u prirodi i ti želiš to isto.
I ja to želim.
Jako to želim. Želim biti u prirodi.
Bio sam neko vrijeme u Chiang Maiju, ali ovih dana posebno
prepuno je turista. Kupio sam kuću u Nimmanu.
Ne mogu ni autom izaći iz kuće.
To nije dovoljno prirode.
To nije to.
Krenuo sam tražiti mjesto gdje ima više prirode.
Tada sam imao priliku ići na odmor u Kanchanaburi.
Sai Yok Noi.
Spavao sam na splavu
u Sai Yok Noiju.
Prvog sam dana bio jako sretan.
Probudio sam se, a iznad vode je bila magla.
Noću sam čuo zvuk vode ispod splava…
Kvragu. Ovo je život.
Ovo je pravo zelenilo.
Tijekom kišne sezone
čut ćete tihu kišu kako se slijeva niz krov.
To ljudi mojih godina žele. Želimo biti na takvim mjestima.
Ostao sam tri dana, ali sam se morao vratiti na posao.
Vratio sam se na još tri dana i odlučio se preseliti u Sai Yok Noi.
Nisam trebao mnogo informacija. Trebao sam samo kišu i splav.
Prvo sam morao napraviti splav.
Ali nisam znao kako.
Krenuo sam. Nisam imao pojma.
Gdje ću ga kupiti?
Posvuda sam tražio.
I znate što? Upoznao sam lokalca na motoru
po imenu Kaek.
Prošao je pokraj mene
i okrenuo se kao da me prepoznao.
„Ti si Nos?”
Sigurno mu je bilo čudno
to što hodam po šumi.
Rekao sam mu: „Da, ja sam.”
„Što radiš?”
„Tražim splav.”
„Pa nećeš ga ovako naći!
Trebaš pitati glavnoga u selu. Ali znam ti ja jedan. Za što će ti?”
Rekao sam da želim sagraditi splav koji bih usidrio na nečiju zemlju.
„Tko će ti to dopustiti?
Pričvrstiš ga za stablo i počne kišiti,
završit će u drugoj pokrajini. Što onda?
Prvo trebaš zemlju. Treba ti zemlja.”
„Onda želim zemlju blizu svog odmarališta.”
„Ondje ti je jako skupo. Blizu je ceste.
Ako želiš jeftinije, moraš prijeći na drugu stranu.”
Na drugu se stranu prelazilo preko mosta.
Gotovo deset kilometara.
Ali bio sam odlučan.
Nisam imao znanje, samo čistu želju.
Uzeo sam komadić zemlje
gdje mogu vezati splav.
Kaek mi je našao graditelja splavova.
Često sam išao u Kanchanaburi
dok splav nije bio gotov.
Sad sam se mogao približiti pravoj prirodi.
Moja zemlja nije imala susjeda.
Postojala su dva ulaza.
Jedan je ulaz bio kroz hram Wang Krachae.
Morao si ući u hram, pored krematorija,
kroz paviljon i sve to kilometar do moje zemlje.
Ili kroz hram Khao Phang Charoenphol,
kroz vrata, pokraj krematorija, pored 30 pasa, kuće redovnika,
gdje kremiraju tijela, cijeli kilometar.
Nije bilo trećeg ulaza.
Osim preko rijeke. Nikako drukčije.
Volim prirodu. Htio sam biti sam u prirodi.
Mislio sam da bi bilo kul živjeti tako.
Biti sam. Mogao bih čitati i pisati knjige.
Samo biti u prirodi.
Mogao bih uzgajati svoju hranu.
Prve noći padala je kiša.
Ništa strašno. Stvara ugodnu atmosferu.
Padala je kiša. Splav koji sam napravio imao je terasu.
Otprilike ovoliku.
Samo terasa i moja soba. Splav je imao devet kvadrata.
Ondje terasa, ovdje moja soba.
Još nisam bio izradio zavjese.
Imao sam samo prozor sa smeđom folijom.
Vani je kišilo.
Ja ne mogu spavati ako ima svjetla.
Ali ako je pretamno,
postanem tjeskoban
jer kad je mrak, mrkli je mrak
jer nemam nijednog susjeda.
Najbliže svjetlo bilo je daleko.
Burmanac bi mi mogao prerezati grkljan
i nitko ne bi saznao.
Mogao bi me pojesti piton i nitko ne bi znao.
Mrkli mrak.
Morao sam izdržati jer volim prirodu.
Ugasio sam sva svjetla osim onog na terasi.
Pomislio sam:
„Nos,
ne gledaj okolo.
Gledaj samo gdje moraš.”
Znao sam da ću u dva ujutro morati ustati piškiti.
Ne traži ništa jer nećeš ništa naći.
Samo gledaj svoja stopala.
Ustao sam piškiti.
Otišao sam do kupaonice.
Obavio sam to i vratio se.
Kad sam opet legao…
Ovo je ogledalo.
Krevet, ogledalo i terasa.
Legao sam,
ali čim mi je glava dotaknula jastuk,
krajičkom oka…
Sranje.
Starica sjedi u sarongu
i češlja se.
Ovako je češljala sijedu kosu.
Vidio sam je nakratko, samo na djelić sekunde. Okrenuo sam se.
Sranje.
„Zašto si gledao onamo?”
Grdio sam se.
„Da nisi pogledao,
da si samo ležao… Ali onda bi udario glavom
ili bi udario u krevet. Morao si pogledati.
Sam si kriv. Pogledao si. Što sad?” Svađao sam se sam sa sobom.
Pomolio sam se.
Molio sam se i molio,
svaku molitvu koju znam, Bahum, čak i one za ljubav i dobrotu.
Nakon nekog vremena shvatio sam
da sam odrasla osoba
i morao sam dugo ostati ondje. Odustajem li?
Ako odustanem, izgubio sam zauvijek. Mogu se suočiti s time. Suprotstaviti se.
Upitao sam se je li moja karma stigla do nje.
Da jest, nestala bi.
Bili bismo gotovi. Možda je samo tražila dobru karmu.
Pokušao sam se ohrabriti. Duboko sam udahnuo.
Pripremio sam se, okrenuo
i pogledao.
Još je ondje.
Noge savijene u jednu stranu.
Pas lutalica koji si je češao uho.
Koji kurac?
Starica u sarongu?
Glupo.
Bio je to šugav pas zamršene dlake.
Osjećao sam se tako smiješno i jadno.
Ti ćeš živjeti u prirodi?
Nakon toga sam opet zaspao.
Ali što ako je pas bio duh?
Možda se pretvorio u oblik psa.
Svejedno. Spavaj.
Ujutro ću pitati mještane.
Pitao sam mještane kako je pas dospio na splav.
„Vjerojatno je pas iz hrama. Neka te to ne iznenadi.
Zbog kiše.
Kišilo je. Pas je vjerojatno došao na svjetlo da se ugrije.
Ignoriraj ga. Ako se bojiš, napravi ogradu.”
Svaki splav
treba imati daske. Trebao bih postaviti ogradu.
Onda psi neće doći. To je olakšanje.
Ali toliko macaklina.
Došli su macaklini. Kako su oni došli? Jesu li skakali?
„Sigurno su se zavukli ispod daske.
Ti se svega bojiš!”
Macaklini su došli
zbog insekata.
Macaklini idu za insektima. To je ciklus.
Nekad su živjeli na drveću, no svjetla privuku insekte pa i macakline.
Što je sljedeće? Zmije.
Imao sam zmije.
Razne životinje. Priroda se okomila na mene.
Obično u Bangkoku skineš cipele
i poslije ih opet normalno obučeš.
Ondje sam jednom obuo cipelu, a unutra kao da je bila čarapa.
Sigurno je bila žaba.
Nisam znao kad će zmije doći.
Macaklini, zmije, kusokrilci.
Znate što su kusokrilci?
Dolaze nakon kiše.
Imaju pruge na guzama. Kad ih takneš kao da si taknuo kiselinu.
Razne su mi životinje dolazile na splav. Golubovi.
Mislio sam da je duh.
Na krovu. Kako su dospjeli onamo?
Jebote. Zašto ih je toliko?
Vinske mušice.
Dolaze ljeti.
Ne same ili u paru.
Dolaze u rojevima.
Mislio sam da ću biti blizu vode, čitati knjige koje dugo nisam čitao.
Pisati scenarije.
Nema šanse. Letjele su mi oko očiju.
Ulazile su mi u oči i hodale okolo.
Nosio sam naočale bliže očima kako ne bi ušle,
ali skupile su se i dopuzale mi u oči.
Obično nastanjuju bivole, ali ondje nije bilo bivola.
Naučio sam živjeti s njima.
Guglao sam: „Kako se riješiti vinskih mušica?”
Pokušao sam istražiti,
ali internet…
Ne mogu.
Htio sam biti u prirodi.
Nema interneta.
Nakon dugo sam vremena saznao da mi treba lišće paunova cvijeta.
Ono odbija vinske mušice.
Srećom, imao sam stablo na zemlji.
Popeo sam se i ubrao hrpu lišća.
Ubrao sam ga hrpu i postavio pored sebe dok sam pisao.
Nije pomoglo. Mušice su mi i dalje ulazile u oči.
Zavezao sam lišće za naočale.
Kao luđak. Izgledao sam kao grm.
Kažem vam. Ne vjerujte Googleu. Nije pomoglo!
Nije ih otjeralo.
A još je gore što je lišće smrdjelo.
Vrtjelo mi se u glavi i kihalo.
Dobio sam alergiju. Nos mi je curio. Kako ću biti u prirodi?
Bilo je tako teško preživjeti svaku noć.
A neke posebno. Ležao bih u krevetu
i razmišljao samo o tome, jer jedino to znam…
Je li ovo duh?
Napada me duh. „Kako se usuđuješ biti na mojoj zemlji?”
Pitao sam Kaeka
ima li ondje duhova. Moja je zemlja između dva hrama.
Je li nedavno bio pogreb?
„Čovječe. Kad kiši, debla i bambus plove niz rijeku.
Uđu pod splav i udaraju ga.”
Izgledao sam poraženo.
Priznajem da ne znam kuhati.
Ne znam kuhati. Kad je pala noć,
htio sam u supermarket.
Najbliži je bio barem osam kilometara udaljen.
Ali to nije bio problem. Morao sam proći kroz hram.
Seoski hramovi iz nekog razloga pokušavaju uštedjeti gašenjem svjetala.
Izveo sam auto.
Morao sam se popeti na brdo,
a onda na cestu.
Mrkli mrak. Samo se moja svjetla vide.
Okolo je bio potpuni mrak.
Ugasio sam i svoja svjetla i sjedinio se s tamom.
Malo sam se pomaknuo.
Još malo do hrama. Oko kilometar.
Čim sam vidio krematorij…
glad me prošla.
Napravio sam instant rezance.
Ništa nije išlo lako.
Crvi su mi pojeli povrće koje sam uzgajao.
Nemojte misliti da drvni ocat može ukloniti crve.
Ne može.
Razgovarao sam s farmerima. Drvni ocat samo je mit.
Od njega crvi budu dezorijentirani,
ali ne nestaju.
„Kako onda vama uspijeva?”
„Pesticidi, mali.”
Svojedobno sam saznao istinu
o životu u prirodi i želji da budeš samodostatan.
Reći ću vam.
Ja nisam samodostatan.
Nisam mogao ostati.
To nije za mene.
Samo sam se pretvarao da želim biti samodostatan i uzgajati povrće.
Ali to nisam ja. Samo sam se pravio. Htio sam biti takva osoba.
Nije bilo lako.
Samo sam se povodio za slavnima i influencerima.
Vidio sam kako uzgajaju rižu. Glupane. Izašla je iz kombija.
Namažu se litrom kreme za sunčanje,
izađu, poziraju za sliku i vrate se u klimatiziranu prostoriju.
Zna se tko to stvarno radi.
Farmeri. Ne možeš se pretvarati da si farmer. Sad znam.
Nisam farmer.
Kao dijete sam bio siromašan. Ne moram se sad pretvarati.
Zar ne? Želim klimu,
brzi internet za Netflix i nijednu vinsku mušicu u oku.
Ja sam potrošač.
Neka drugi proizvode. Ja ću kupovati. To je uravnoteženo društvo.
Inače bi svi uzgajali svoje povrće.
Otišao sam na tržnicu u Sai Yok Noiu.
Prodavači su rekli da je prodaja slaba jer su svi ondje farmeri.
Svi uzgajaju hranu. Nitko ne kupuje.
Onaj tko uzgaja hranu zna da se ta količina ne može pojesti.
Ima je previše.
Kome ću je dati? Nisam imao susjede.
Kužite?
Čiji je to mobitel?
Zvoni.
Je li to Bellin mobitel? Onda nema veze!
Poslušajmo. Sviđa mi se.
Baš me smiruje ta melodija dok nastupam.
Pusti tri takve.
Onaj kome smeta neka ode.
U specijalu Deaw #12
ja sam
objavio svoje zaruke.
To je bilo prije pet godina.
Ljudi me pitaju jesam li se oženio.
„A mladenkina kuća kojom si se hvalio?” Kuća je tada bila gotova.
Pet godina poslije
i dalje sam sam.
Pitaju me jesam li usamljen.
Kažem da nisam, a oni pitaju kako.
Zbog eskort dama.
Niste znali za njih?
Dobro sam zbog njih.
Vrlo sam ih dobro upoznao tek nedavno.
Znao sam ja da one postoje.
Ali nikad nisam bio s njima.
Nedavno me prijatelj pozvao
na poslovni sastanak u japanski restoran u Sathornu.
Buržoazijsko mjesto s ogromnim VIP prostorom.
Mislio sam da ćemo stvarno razgovarati o poslu.
Svi su za stolom bili ozbiljni biznismeni.
Mislio sam da žele da im ja budem voditelj.
Dotjerao sam se i sjeli smo. Bilo ih je šestorica ili sedmorica.
Pridružio sam im se i malo smo čavrljali.
Rekli su da će doći još ljudi.
Mislio sam, još biznismena. A onda su se vrata otvorila.
Prekrasne.
Njih četiri.
Ušle su i sjele na mjesta koja su im odredili.
Jedna se zvala
Joy, recimo, i sjela je pokraj mene.
Veoma su profesionalne. Ponašaju se kao da vas poznaju.
Kao da ste prijatelji.
„Nos ovo, Nos ono.”
Jednostavno se uklapaju. Zato se za njih kaže da su profesionalne.
Ali ne rade ništa seksualno.
Samo zabavljaju.
Zabavljali smo se. Pričali prostote.
Ali primijetio sam
da Joy pored mene ne govori mnogo.
Pa sam odlučio biti džentlmen
i staviti hranu…
Iskreno, htio sam flertati.
Stavio sam joj malo sushija na tanjur.
Okrenula se, pogledala me i rekla: „Daješ mi samo jedan zalogaj.
Kasnije ću svojim ustima uzeti malo više tebe.”
To je prava eskort dama.
Dao sam joj wasabi.
„Pazi, dušo, svježi wasabi. Ne znam možeš li podnijeti.”
„Ne znam možeš li ti mene podnijeti.”
Vidio sam da nosi sako onako kako žene često nose.
Nije uvukla ruke u rukave.
Ne znam zašto ga je nosila.
Sigurno joj je…
Bilo joj je sigurno teško podizati stvari.
Kao da je nosila neki štap s kojeg sve visi.
Pitao sam je
je li joj hladno.
„Ako ti je hladno, reći ću osoblju da smanji klimu.”
Rekla je: „Nije mi hladno.
Ako ovo skinem,
svi će mi vidjeti grudi.
Možeš to podnijeti?
Skinula ga je za tren oka.
Prebacila ga je na stolicu i okrenula se prema meni.
Bio sam ovdje.
Prvo što je rekla bilo je:
„Misliš li da su velike?”
Cijeli svoj život nisam vodio takav razgovor.
Žena me pitala: „Misliš li da su velike?”
Ako se to smije, ja ću to pitati.
Smijem li u vlaku pitati ženu: „Izgleda li mi kurac veliko?”
Vrlo zabavno.
Nisam tako nikad razgovarao. Odmah sam živnuo.
„Pa… Lijepe su i proporcionalne.”
Rekla je: „Operirat ću ih da budu E košarica.”
Pitao sam: „Zašto? Dobre su i ovako.”
„Ne shvaćaš. U ovom je poslu jaka konkurencija.
Moram imati adute.”
„Ali izgledaju prirodno.
I to je danas adut koji je teško naći.”
„Prekasno.
Operacija je za četiri dana.”
„Ozbiljno?”
Uzdahnula je. „Ali ionako ne mogu na operaciju.”
„Zašto?”
„Fali mi 40 000.”
Rekao sam joj da odgodi operaciju.
Rekla je: „Ne mogu.
Ovaj je kirurg slavan.” Navela je neke slavne klijentice.
„Stvarno je dobar. Teško je dobiti termin.
A što je još važnije, žuri mi se.”
„Žuri?”
Zbunio sam se. Postoji lista čekanja za cuclanje?
Nisam znao što reći. „Da.”
Opet sam počeo jesti da izbjegnem razgovor.
Popio sam gutljaj zelenog čaja.
Nastala je neugodna tišina i rekla mi je:
„Nos?
Ako mi posudiš
četrdeset tisuća,
ti ćeš ih prvi vidjeti nakon operacije.”
Čekajte. Nisam ja od jučer.
Odrastao sam čovjek. Svašta sam vidio.
Tek smo se upoznali i traži od mene novac za operaciju cica.
Znate što sam joj rekao?
„Joy…
daj mi broj računa.”
Dala mi je svoj broj. Odmah sam joj prebacio novac.
Poslano.
Vidjet ću ih prvi za četiri dana.
Nisam morao toliko čekati.
U dva ujutro blokirala me je.
Znam da će ovo biti na Netflixu.
Zato,
ako sad gleda, govorit ću u kameru.
Joy,
tih 40 000
nisu problem.
Ne moraš mi ih vratiti.
Takva profesionalna usluga zabave vrijedila je toliko.
Ali…
Ako bih te mogao tražiti jednu sitnicu.
Dok smo sjedili jedno pored drugog vidio sam da ima lijepe tetovaže.
Imala je grafičke tetovaže tu i tamo.
Htio bih te zamoliti, Joy,
da istetoviraš
moje ime
ispod svoje grudi.
Ime svog donatora.
Kao u hramovima
kad vidite imena ugravirana na predmetima
ili na postoljima nadgrobnih ploča.
Pa kad
ljudi koriste njezine grudi,
dok ih trljaju,
stišću, cuclaju,
njuše, ližu, što god…
„Čekaj.
'Donirao Nos Udom Taephanich.'
Čekaj malo.
Svaka mu čast i slava.”
Nije da ja ne tražim partnericu.
Nije to.
Izlazim sa ženama normalno.
Kad tražiš ljubav, izađeš i nađeš nekoga tko ti se sviđa.
Upoznaješ tu osobu.
Ali stvar je u tome
da ljubav nije dovoljna.
Veze nisu samo između dvoje ljudi.
Ljubav uključuje mnogo ljudi oko te dvije osobe.
Roditelji, braća i sestre, rodbina, kolege.
Ljubav uključuje mnogo ljudi i sitnih detalja o toj osobi.
O jedenju, kakanju, seksu, spavanju.
Tim redom.
Jedenje.
Zamislite
nekoga tko voli jesti.
Jede i jede i to ga usrećuje.
A druga osoba nije takva. Izbirljiva je. Mnogo toga ne jede.
Možda je vegan ili je član kulta.
Teže je, zar ne?
Ne govorim što je dobro, a što loše. ali nisu u skladu.
Jedemo nekoliko puta na dan.
Doručkujemo pa jedemo tri sata poslije.
Uvijek je pitanje što će se jesti.
Jedete li isto?
Kakanje.
Imao sam jednu prijateljicu. Zapravo, još smo prijatelji.
Otišli smo na put na deset dana. Nije kakala.
Žena nije kakala.
Bio sam zabrinut. Kako?
Rekla je da ne može.
Pila je vodu, jela sve što bi moglo pomoći, ali ništa.
U tih deset dana naučio sam kako izgleda osoba koja ne može kakati.
Ništa joj se nije sviđalo.
Nije htjela u šoping, nije ništa htjela. Pala je u depresiju.
Znoj joj je bio ljepljiv kao vodenasti proljev.
Bilo nam je užasno. Nije nam uopće bilo lijepo.
To se događa kad kakanja nisu usklađena.
Pitaš se je li ljubomorna. Vara li.
Je li alkoholičarka?
Je li lijena? Sve to treba razmotriti.
Jedenje, kakanje, seks.
Odrasli smo ljudi. Znamo da je to važno.
Jeste li kompatibilni?
Za usporedbu ću uzeti hranu da razumijete.
Seks…
Nekim se muškarcima žuri.
Nestrpljivi su kao s hranom.
Recimo, kad jedu instant rezance, rezanci se ne stignu ni skuhati.
Kad završe, idu spavati.
Ali partnerice imaju istančaniji ukus.
Vole jesti u sljedovima.
Najprije predjelo za stimulaciju okusnih pupoljaka
zatim druga jela određenim redoslijedom dok ne dođu do glavnog.
I desert za kraj.
Mora postojati atmosfera i glazba.
Miris… Sve mora biti savršeno.
Sve je vrlo osjetljivo.
A tip odradi svoje i zaspi.
Ne trudi se.
Nisu u skladu.
Neki se ljudi vole
prejedati.
Previše gledaju porniće.
Žele previše.
Kvantiteta je važnija od kvalitete. Vole švedski stol.
Prežderavaju se. Lizanje, pušenje, cuclanje,
sisanje nožnih prstiju. Sve što vide u pornićima.
Neki su ljudi poput pustinjaka
iz spilja.
Izlaze jednom godišnje.
Neće upaliti ako niste usklađeni. Vjerujte mi.
Jedenje, kakanje, seks, spavanje.
Spavanje je veoma važno. Izlazio sam s jednom ženom.
Nakon nekoliko mjeseci htjeli smo se bolje upoznati,
pa smo otišli na putovanje.
Otišli smo.
To je bila naša prva zajednička noć
na istom krevetu.
Prije toga se nismo seksali.
Legli smo.
Bio je velik krevet. Da pokažem iskrene namjere,
stavio sam jastuk između nas.
Bio sam džentlmen.
Zapravo sam htio prijeći tu granicu, ali suzdržavao sam se
jer su veze odraslih ozbiljne.
Htio sam ozbiljnu vezu, nekoga s kim ću provesti ostatak života.
Ležali smo u krevetu i ja sam se suzdržavao.
Sredovječni sam muškarac. Ne smijem piti gazirano prije spavanja.
Prdnut ću.
Prd, prd. Mislit će ružno o meni.
Ne smijem hrkati.
Nema hrkanja. Podigao sam jastuk
da se ne mogu okrenuti
ili završiti u čudnim položajima.
Ovako sam spavao.
Okrenem li vrat, hrkat ću.
Onda sam pokušao zaspati.
Ugasio sam svjetla.
Zaspali smo.
Usred noći,
oko jedan ili dva ujutro,
čuo sam hrkanje.
Trgnuo sam se iz sna. „Sranje! Nemoj!
Nemoj ovo zeznuti.”
Je li vas ikad probudilo vlastito hrkanje?
Čujete se i prepadnete se.
Uspravio sam se u krevetu. „Daj, saberi se.”
Dok sam namještao jastuke, opet sam čuo hrkanje.
Ovako.
Kao svinja koju su prignječila vrata.
Ozbiljno. Morao sam puno vježbati taj zvuk.
Htio sam vam ga dočarati.
Svaki akord.
Nisam ja hrkao.
Ona je hrkala.
Što sam mogao?
Trebam potpunu tamu i tišinu da bih spavao.
Hrkala je.
Nisam je još dovoljno poznavao. Da mi je prijateljica, udario bih je
ili bih je okrenuo da promijenim postaju.
Okreni stranu.
Želim drugu glazbu jer ovu nikad nisam čuo.
Otkud taj zvuk? Zbog savijenog vrata?
Nikad nisam čuo takve note.
I dalje je hrkala. Nisam oka sklopio od dva ujutro.
Samo sam ležao.
Čovječe!
Ujutro je sve bilo normalno.
Što pitate kad tek počnete izlaziti s nekime?
Sišli smo na doručak u hotel.
„Kako si spavao?”
Ja sam obziran.
Rekao sam joj: „Nikako.”
„Zašto? Jastuci su tvrdi?”
„Ne, dobri su.” Hotel je imao pet zvjezdica.
„Je li ti krevet tvrd?”
„Ne, bolji mi je nego kod kuće.”
„Pa
zašto nisi mogao spavati?”
Htio sam biti obziran, pa sam rekao:
„Hrkala si.”
Potpuno je promijenila izraz lica.
„To nije smiješno.”
Rekla mi je da nije smiješno. „Ne zafrkavaj se s time.
Prekinula sam s bivšim jer je hrkao, a ja nisam mogla spavati.
Prijateljice su mi rekle da prekinem s njim.
Nismo znali što ćemo.
Jedne smo noći otputovali i snimila sam ga kako hrče.
Poslala sam to prijateljicama da im pokažem što trpim.
Rekle su mi da prekinem. Ovo uopće nije smiješno.”
Onda je potpuno zahladila. Izašli smo, a ona je bila neraspoložena.
Bila je… onako, znate.
Odveo sam je u kupovinu
kako bih je oraspoložio.
Oraspoložila se za večerom. A onda smo opet legli u isti krevet.
I, mislim,
kad smo umorni, možda hrčemo.
I ja tada hrčem. Kad smo umorni i u pogrešnom položaju, hrčemo.
Možda je hrkala jer je bila umorna od puta.
Zaspali smo. I otprilike u isto doba noći…
Kao svinja koju muče.
Nisam znao što bih. Nisam mogao spavati.
Tiho sam ustao da je ne probudim.
Mobitel mi se punio pokraj kreveta.
Isključio sam ga.
Nisam znao što bih drugo.
Snimio sam video.
Dugi video.
Nisam znao što drugo raditi do jutra. Imao sam mnogo videa.
Ujutro, za doručkom, opet je pitala.
„Nos,
kako si spavao?”
Zbilja sam obzirna osoba.
Pokazao sam joj.
Pogledala je.
Izgledalo je
kao da će ispustiti mobitel iz ruke.
„Nos,
je li ovo stvarno?”
„Nisam ga montirao, to bi trajalo vječno.”
„Ne može biti stvarno.
Ne može.”
Plakala je kao kiša.
Usred restorana.
Dušu je isplakala.
Nisam znao kako je utješiti. Nisam mislio da će biti ovako loše.
Morao sam joj reći da svi hrčemo. Svi imamo nešto.
Vratili smo se.
Skratili smo put. Nije razgovarala sa mnom u avionu.
Poslije sam htio pomoći.
Rekao sam da idemo liječniku
na test spavanja u bolnici Samitivej Srinakarin.
Morali smo spavati u bolnici.
Liječnici su nam zalijepili svašta
na glave, sljepoočnice i prsa,
sve do nožnih prstiju.
Liječnici i sestre pratili su nas dok smo spavali.
Pratili su disanje i okretanje.
Sve su to mjerili na računalu.
Zatim su sve pregledali.
Mora spavati s maskom do kraja života.
Ne može se izliječiti. Ne možeš izliječiti hrkanje.
Prekomplicirano je. Uzrok mogu biti alergije, pretilost,
slabost mišića u jeziku
ili sužen dišni put
koji uzrokuje manjak kisika.
Kao kad piješ boba čaj.
Tekućina se lako povuče,
ali mjehurići mogu zapeti u slamci.
Eto, tako.
Tijela nam trebaju kisik. Ne žele umrijeti.
To je uzrok.
Trebala je izabrati masku.
Bila je to velika odluka.
Maske su bile kao auti.
Bilo je kineskih, a i nekih supermodela.
Lakše su bile skuplje jer stroj ispušta kisik
pomiješan s vlagom u vaš nos.
Glasno je.
Neće vam pristajati uz lice
ako nije rađena po mjeri, pa morate isprobati različite modele.
Postoje one s tri remena
koje vam pokrivaju nos i usta.
Postoji duga cijev
koja se povezuje sa strojem pokraj kreveta.
Stroj je bio na strani na kojoj volim spavati. Ali utikač je bio ondje.
Uključila ga je.
Zamislite.
Maska i tri remena preko lica. Traka kao kod tenisačica.
Trake po sredini i ispod brade.
Inače bi skliznula.
Ne možeš se napaliti na to.
Kao da spavaš s Darth Vaderom.
Tko bi se htio seksati s Darth Vaderom?
„Hej, dušo.”
Onda se okrene.
„Ja sam ti otac.”
Pade svjetlosni mač.
Pitao sam se
bih li mogao biti s…
Kao da je bolesna, a ja sam joj njegovatelj.
Mogu li spavati s invalidom do kraja života?
Razumijete me? U stvarnom životu odnosi zahtijevaju izbore.
Moraš preuzeti odgovornost za te izbore.
Nema ispravnog i pogrešnog. Ali biraš. Zamisli da ti muž previše pije.
Biraš biti s njim.
Ili da kocka.
Biraš ostati.
Ovisan je o igrama.
Ti si ga izabrala? Onda je do tebe.
To je tako.
Biti s Darthom Vaderom?
Sviđa ti se to?
Nema svjetlosnog mača.
U zadnje vrijeme često pričam priče o duhovima.
Ljudi me pitaju jesu li istinite.
Ne znam, ali još su mi u kući.
Da.
Moji su stariji zabrinuti za mene.
Pitaju me: „Je li onaj duh još kod tebe?”
Rekao sam: „Ne znam,
ali hrabriji sam. Mislim da možemo živjeti zajedno.”
Pitaju me molim li se za njega.
Kažem im da se ne brinu
i da mi je to prioritet.
Da to najviše volim raditi.
-„Šalješ dobru karmu?” -„Naravno.”
-„Dođe do njega?” -„Ne znam.”
„Da je došla do njega, otišao bi.”
„Nemam pojma, šaljem mu dobru karmu.”
„Moraš točno naglasiti kome.”
„Samo malo. Kako znam tko je…
točno taj duh?”
Razumijete?
Tko mi je poslao tog duha? Otkud je došao?
Netko kaže da je to crna magija. Od koga?
-„Znam šamana koji može pomoći.” -„Gdje?”
„Evo ti broj.”
Dao mi je i lokaciju.
„Zašto je poseban?”
„Moraš ga posjetiti.
Dat će ti pet imena.
Onda moraš tražiti oprost
s tamjanom, svijećama i cvijećem.
Nestat će do jutra.”
„Dobro. Pokušat ću.”
Potražio sam šamana.
Na sjeveru je. Nije baš u provinciji.
Nisam ga mogao naći jer su ceste bile komplicirane,
pa sam angažirao vozača po imenu Ad.
Ad je bio mlađi tip sa sjevera svijetle kože.
Zgodan čovjek. Jedno dijete.
Proveo me svim putevima. Ukratko, došli smo do kuće u Lan Na stilu.
Nekoliko je ljudi čekalo.
Čekao sam oko sat i pol na svoj red.
Ušao sam u kuću. Bila je veličine ove pozornice.
Sjedio je na klupi s trokutastim jastukom pokraj sebe.
Dopuzao sam do njega. „Zašto si došao?” upitao me.
Rekao sam mu što se događa.
„Imam duha. Netko mi je rekao da sam uklet.”
„Dobro. Sad ću ti
dati imena.”
-„I što onda?” -„Posjeti devet hramova za dobru karmu.”
Dao mi je popis hramova.
„Mora biti ovih devet jer su povezani s tvojom karmom.”
„Dobro. Što onda?”
„Nakon toga
pošalji mojoj pomoćnici snimke kako šalješ dobru karmu.”
Uzeo sam broj.
Kad odem u svih devet hramova,
pomoćnica će uzeti moju dobru karmu i meditirati.
Komunicirat će s višom silom i dešifrirati to u popis od pet imena.
Završio sam.
Zahvalio sam šamanu kako i treba.
Izašao sam.
Rekao je: „Čekajte. Prvi može otići. Drugi mora ostati.”
Ja sam bio prvi.
Drugi je bio Ad. Molim?
„Dođi k meni.”
Mislio sam da će pričati o meni
jer je možda znao nešto opasno po moj život
što nije htio reći meni.
Čekao sam vani.
Ad je bio unutra još 35 minuta.
Čekao sam ga na vrućini.
Kad je izašao,
pitao sam ga što je bilo.
„Ne mogu ti ovdje reći. Idemo u auto.”
Ušli smo u auto.
Vozili smo se. „Reci mi!”
„Još smo blizu. Mislim da ti još ne mogu reći.”
„Sranje. Moram znati odmah. Reci mi.”
„Deset kilometara odavde je kafić.”
Stali smo ondje.
Nismo ništa naručili.
„Reci mi. Što se događa?”
„Ušao sam,
a šaman je zaključao vrata,
navukao zavjese
i prišao mi dovoljno blizu da sam mogao osjetiti kako diše.
Na sjevernotajlandskom
upitao me imam li nekih problema.”
„Nemam.”
„Imat ćeš.
Ali čekaj,
dat ću ti pet imena.”
-„Kamo ću slati dobru karmu?” -„Ne trebaš.”
-„Pa što ću onda?” -„Skini majicu.”
Ad je skinuo majicu. „Što je učinio?”
„Približio mi se i pitao
na koji sam dan rođen.
Odgovorio sam u nedjelju.
Potapšao me u ascendentnim znakovima.
Ponedjeljak, utorak,
srijeda,
četvrtak,
petak,
subota, nedjelja.”
„Ad! Što si učinio?”
„Nisam znao što bih.
Nisam znao je li to ritual. Dopustio sam mu da me pipa.”
-„Što onda?” -„Pitao me u kojem sam mjesecu rođen.
Rekao sam u rujnu.”
„Siječanj, veljača,
ožujak, travanj,
rujan.”
-„U kojoj si godini rođen?” -„Rođen sam u godini svinje.”
„Štakor. Vol. Tigar. Zec.
Majmun. Pijetao. Pas.
Svinja.”
„Što onda?”
„Rekao mi je da još ne vidi.
Popis je još bio nejasan.
Nije bio potpun. Nije imao sva imena i prezimena.”
„Što ću sad?”
„Skini hlače.”
Ad je skinuo hlače
i legao na klupu gdje je on sjedio.
Sjeo je na klupu. Šaman se približio.
Opet ga je pitao na koji je dan rođen. „Već sam rekao.”
„Popis je još nejasan.”
Opet štakor, vol, pipanje.
Cijelog ga je ispipao. Onda je Ad otišao.
Pokazao mi je papir. „Dao mi je ovih pet imena.”
Pogledao sam ih. „Sranje!”
Rekao sam glasno. Ljudi su me u kafiću pogledali.
„Koji mu je kurac? Zašto je to učinio?”
„Nema veze. Muško sam, pa nije toliko strašno.”
„Strašno je!”
Uzrujava me seksualno uznemiravanje.
Ne događa se samo ženama. Može se dogoditi i muškarcima.
Osjećao sam…
„Ja sam te doveo onamo.
Ja sam te uvukao u to.
Idemo natrag.
Moramo tom ološu očitati lekciju.”
„Nije strašno.”
„Neće se izvući!”
„Što ćeš učiniti?”
„Suprotstavit ću mu se.”
„Šamane, kako si mogao?
Što fali mom kurcu?
Zašto ja moram ići u devet hramova?
Putovati uokolo.
Moram u Phitsanulok, u planine, Bangkok.
Dok pređem svih devet,
trebat će mi 30 dana i 100 000 za karte.
Zašto mi samo nisi stisnuo kurac?
Što nije u redu sa mnom?
Dođi i pipkaj me.
Skinut ću se.”
Ovo je život moje generacije.
Sad smo u godinama za mirovinu.
Ljudi ovih godina jednako misle. Želimo ispuniti snove prije smrti.
Želimo odraditi sve što nikad nismo.
Neki ljudi žele
skočiti padobranom ili iz aviona.
Drugi se žele penjati na planine
ili plivati s morskim psima. Neki putuju svijetom.
Mene to nikad nije privlačilo.
Nisam to htio.
To mi nije napeto.
Volim stvari od kojih sam
pun energije.
Ali ne tako.
Nešto me nedavno jako napunilo energijom.
Gledao sam egzotični ples.
Da.
Možda vam egzotične plesačice nisu ništa posebno. Zašto bi išao onamo?
Nije bila moja ideja. To mi je predložio prijatelj stranac.
Posjetio me i pitao sam što planira. Spomenuo je hranu, hramove
i kao zadnju postaju
naveo je go-go bar u ulici Bangla u Phuketu.
Začudio se kako nisam čuo za to.
„Neću ništa reći.
Moraš to doživjeti. Tajlanđanin si!”
Nisam htio da me gleda s visoka,
pa sam morao otići.
Takve su mi stvari
važne.
Takve stvari…
koje se čine besmislenima meni zapravo znače sve.
Otišao sam na Phuket, u ulicu Bangla. Našao sam bar o kojem mi je pričao.
Rekao mi je da će biti drukčije od ičega što sam vidio.
Nisam znao ništa o tome. U jednoj uličici u ulici Bangla
ljudi su plesali.
Neki su se htjeli slikati.
Sve je bilo dobro. Pitao sam gdje je bar.
Rekli su mi:
„To je tajni bar.
Mijenja ime svaki mjesec jer ga policija uvijek zatvori.
Ne mogu ti
reći gdje je sad, ali nekad je bio u ovoj ulici.”
Pokazao je na ulicu i krenuo sam onamo.
Pronašao sam bar, ali bio je pod drugim imenom.
Prišao sam tipu koji je stajao vani. Izgledao je opako.
„Tražim ovo mjesto.”
„Tajlanđanin si?
Ne može. Ne puštamo Tajlanđane.”
Ne puštaju Tajlanđane. Naravno.
„Briši. Tajlanđanima zabranjeno.” Otjerao me kao psa.
Moje mu ime nije značilo ništa.
Odustao sam. Proputovao sam cijeli put,
a nisam mogao ući. Vidio sam jednog tipa.
Imao je tetovaže po licu.
Slikao sam se s njim u uličici.
Pitao je: „Nos, što radiš?”
„Htio sam ići u onaj go-go bar.”
Prošao je kroz skupinu stranaca.
„Ti”, rekao je tipu s kartama.
„Ti.”
„Skloni mobitel. Ne dopuštaju snimanje.”
Sigurno je šef. Moja dobra djela konačno su se isplatila.
Ovo je bila moja nagrada.
Bio sam jedini Tajlanđanin u baru.
Soba je bila ovolika
i puna Korejaca, Kineza, crnaca, bijelaca, različitih ljudi.
Otpratio me skroz naprijed.
Odmah ispred pozornice.
Bila je malo viša.
Ovako.
Predstava je već bila počela.
Kad sam došao već je bila počela.
Dobro. Bila je to…
žena koja je imala oko 40 godina.
Plesala je seksi pokretima,
ali izgledalo je kao da se nije dovoljno naspavala.
Kao da je bila umorna i neuhranjena.
A možda je imala i financijskih problema.
Plesala je kao da se svega nagledala.
Plesala je.
Glazba je bila plesna. Želim vam je pjevušiti,
ali morao bih platiti prava.
Mogu me tužiti ako zapjevam ili pjevušim bilo što u nastupu.
Stand-up je danas težak.
Moj mi je tim rekao
da mogu pjevušiti ovo jer su za ovo dobili dozvolu.
Pjesma „Thatthong Sound.”
Zamislite je kako pleše uz to.
Zapravo ne znam tekst.
Thatthong Sound,
Gledam u zvijezde…
Ne može!
Recimo da je plesala.
A onda je prišla da podigne posudu.
Bio je to akvarij s hrapavim rubom.
Ovoliki. Unutra je bila voda.
Uzela ga je
i stavila ovdje.
Ovdje.
A onda ga je
stavila između nogu. Pjesma je i dalje svirala.
Zašto mi niste dali lakšu pjesmu?
A onda je prestala.
Hop!
Bila je potpuno gola. Ni komad odjeće.
Hop.
Malo je trzanula kukovima.
Nešto živo izašlo je iz njezine…
„Pice.” Zvat ću je „pica.”
Danas je to čest izraz. „Pica.”
To stvorenje izašlo je iz nje.
Izašlo je
i isprva se nije micalo.
Palo je u vodu i isplivalo na površinu.
Znao sam da je riba.
Znao sam po obliku. Malo se migoljila. Bila je to riba, ali nije plivala.
Ne znam zašto.
Možda je bila u šoku.
Možda je udarila glavom.
Zamislite taj udar.
Uskoro se naviknula na vodu.
Peraje su joj…
Počela je plivati.
Plivala je po akvariju. Bio sam skroz blizu.
Vidio sam da je to riba.
Ali pitao sam se koja je to riba.
Koja vrsta?
Svi smo se pitali.
Somovka.
I ja sam se zapanjio, kao i vi.
Bila je ovolika.
Vidio sam je.
Somovka!
Kako je izašla odande? Imao sam toliko pitanja.
Kako je to uspjela?
Zar je ne bi bodlje ubole?
Kao dijete sam uhvatio jednu i užasno me bolio ubod.
Gdje je stavila bodlje?
Kamo je nestala? Kako ju je skladištila?
Bio sam zbunjen, a ona je opet trznula.
Sad su tri somovke plivale u akvariju.
Sad mi je bilo jasno zašto je moj prijatelj rekao
da je šteta što to nisam vidio.
Proširila mi je vidike.
Bio sam očaran.
Sve su tri izašle.
Bio sam impresioniran.
Mogao sam joj samo dati napojnicu.
Dao sam joj sve što sam imao. Dao sam joj napojnicu.
Onda se spakirala.
Izašla je druga.
Nosila je prazan akvarij. Ribe su možda bile kod kuće.
Vratili su ih majci.
Koja ih je upravo rodila.
Spava ti se ili se smiješ?
Jesi li se naslonila jer se smiješ ili ti se spava?
Upravo sam dosegao vrhunac.
Reci mi, što sam skrivio?
U čemu je problem?
Pripazit ću na tebe.
Vratimo se na akvarij.
Ova je imala oko 30 godina.
Odložila je akvarij.
Počela je glazba.
Izbjegnimo probleme i zadržimo istu pjesmu.
Stvarno se prisiljavam.
Plesala je na seksi glazbu.
Seksi ples. Onda je glazba prestala.
Trznula je kukovima i izašla je…
Znate li što je izašlo?
S četiri noge.
Kornjača.
Japanska kornjača. Okrugla, otprilike ovolika.
Japanska kornjača. Bila je preslatka.
Japanska kornjača.
Opet su bile tri. Plivale su uokolo.
Majka kornjača.
Tako je izgledala.
Što bih joj mogao dati za to? Dao sam joj ogromnu napojnicu. Otišla je.
Bila je vrlo profesionalna,
ali činilo se kao da ne voli svoj posao.
Mislim da…
Znate, ono…
Ne znam,
posao joj je samo posao.
Barem je uživala više od ove kuje.
Stalno ću ti se vraćati.
Neću dopustiti da zaspiš.
Uzela je akvarij i odložila ga.
Izašla je treća žena.
Nije opet ona prva.
Bila je starija, ali ne znam koliko.
I ona je plesala.
Sve su plesale taj seksi ples.
Kad je glazba prestala,
iščekivao sam.
Iščekivao sam što će izaći.
Nisam imao s kime razgovarati,
svi su bili stranci.
Mislim da nisu očekivali Tajlanđanina u publici.
Što će izaći?
Stajala je ondje,
ali još ništa nije ispalo.
Nije bilo akvarija.
Ali nakon nekog vremena nešto je provirilo.
Ptica.
Žuta je ptica promolila glavu.
I onda hop!
Izletjela joj je iz pice.
Izletjela je iz pice.
Kažem vam, bilo je uzbudljivije
od skakanja iz aviona bez padobrana
ili plivanja s krokodilima.
Ili penjanja na Everest.
Izletjela joj je ptica iz pice.
Dva metra ispred mene.
Bilo je kao scena iz filma.
Ali bilo je stvarno. Izletjela je.
Ptica je odletjela.
Letjela je po sobi.
Nije se obrušavala kao u filmovima.
Izgledala je kao da je uletjela u kuću.
Bila je prestrašena.
Tek je izašla iz spilje, a sad su odjednom tu svi ti ljudi.
Publika je reagirala kao vi. Ptica se zabila u ogledalo i u zid.
Publika je urlala.
Bilo je
kao da je inscenirano.
Letjela je i gdje je sletjela?
Ispred mene.
Volio bih da ovo izmišljam, ali stvarno je.
Nije ovako sletjela.
Polako.
Sletjela je i otklizala.
A onda je završila ispod stola.
Otišla je pod stol.
I svi su
bili zabrinuti za pticu.
Otišla je ispod stola.
Morao sam podići noge, htio sam pomoći da je uhvatimo.
Bojao sam se da ću je zgaziti.
Možda joj je to zakonito dijete.
Što ću ako joj ubijem dijete?
Ovako.
Osoblje je došlo po pticu.
Kako se zovu?
Konobar i vlasnica su došli pomoći.
„Podignite noge, molim vas.” Ljudi su se okupili.
Žena koja je pustila pticu,
majka ptica, došla je do mene.
Ovo je Nos Udom.
„Mirno sjedi. Nemoj je zgaziti.”
Dok je bila ispred mene…
„Hej.
Je li to Nos?
Hej, to je Nos Udom.”
Zaboravila je pticu.
„Nos Udom.
Čovječe! Nos Udom je ovdje.”
Raspoloženje joj se potpuno promijenilo. Bila je uzbuđena.
„Nos, kako si ušao? Tko te pustio?
Već sam te vidjela, ali mislila sam da si Jackie Chan.
To je Nos Udom! Čekaj!”
Tražila je olovku i papir.
„Gledala sam te kao dijete. Dajte mi papir.”
Dopuzala mi je bliže.
„Možeš li se potpisati ovdje?”
Morate razumjeti,
bila je potpuno gola.
To njoj nije problem, to joj je uniforma.
To joj je radna uniforma.
Normalna stvar.
Vjerojatno to radi deset godina.
Ništa novo.
Čučnula je.
„Hoćeš li se potpisati?”
Dok sam se potpisivao, nisam znao kamo bih gledao.
Prvi se put nisam osjećao kao slavna osoba.
Nego kao ginekolog.
Moj je potpis bio neuredan.
Bilo je…
Svega mi je bilo previše. Ptica…
A onda se ona raskoračila kao…
Bila je obožavateljica. Toliko svega!
Bilo mi je previše.
„Nemoj otići. Kad završim, htjela bih se i uslikati.”
Razgovarala je sa mnom neko vrijeme.
Bilo je…
Nisam znao što bih rekao. Bio sam šokiran. Dao sam joj veliku napojnicu.
Onda smo našli njezinu pticu.
Uzela ju je i zahvalila publici. Pljeskali smo joj.
„Sad ide bis samo za tebe.”
Bis?
Htio sam znati što će biti.
Otišla je, vjerojatno raspraviti što bi mi mogli prirediti.
Uskoro su izašle njih tri
i nosile su hrpu banana.
Zelenih banana.
Nosile su ih zajedno.
Glazba je bila živahna. Plesale su. I donijele su banane.
Zatim je uzela bananu
i ogulila je.
A onda…
ona je…
uzela tu bananu
i stavila ju je unutra u ovom položaju.
Pitao sam se zašto.
Stavila ju je skroz unutra.
Zatim je bila obavijest.
Oglasio se DJ.
„Želi li netko držati košaru?”
Zar mislite…
Mislite da bih to propustio?
Nema šanse! Gurnula mi je košaru.
„Popni se!” Popeo sam se na pozornicu.
Držao sam košaru, a nisam znao zašto.
Nisam znao što bih. „Što da radim?”
„Drži tako. Ako nešto izađe, uhvati.”
Košara je bila ondje.
Počela je glazba. Brojale su. „Jedan, dva, tri” i trznule.
Banana je izašla.
Ispalila se.
I dalje nisam znao što bih. Udaljavala se od mene.
Što ću? Bacio sam se.
Ljudi su pljeskali kao i vi sad.
Osjećao sam se kao da smo par koji radi zajedno.
Bio sam presretan. Bilo mi je sjajno.
Kad je predstava završila,
umotala se u pokrivač
i došla na dugi razgovor sa mnom.
Činilo mi se da sam svašta zanimljivo naučio.
Pitao sam je
kako je stavila te stvari unutra.
Stvarno. Pitao sam je: „Kamo si ih smjestila?”
Nisam htio forsirati jer je ipak žena. Odgovorila je jednostavno.
„To je vještina. Moraš to naučiti.
Ovo je moja teta.
Ona mi je platila obuku. Vještina se prenosi generacijama u selu.
Ne može to svatko.
To je posebna vještina.”
I zaista joj vjerujem.
„Evo ti još novca. Uživao sam. Puno ti hvala.”
Pozdravili smo se i vratio sam se u Bangkok.
Sve sam ispričao svojim kolegama.
Hvalisao sam se. „Gledao sam egzotični ples s pticama…”
Jedan me je upitao:
„Zašto si išao daleko? Imaju to u Pattayi.”
„Ne, u Pattayi su ping-pong predstave.
To sam sve gledao.”
„Ovo je bolje.
Striperi su muškarci.”
„Oni se samo skidaju.
To ima u svakom gej baru.”
„Nije isto.
Vjeruj mi.
Bio sam s prijateljima.
Onda sam vodio roditelje.
Mama je plakala.”
Divan sin. Sviđa mi se.
Ja nisam vodio majku. Vodio sam ekipu iz ureda.
Bilo nas je osmero u kombiju.
Nas osmero, četiri žene i četiri muškarca.
Mi na poslu pridajemo važnost ovim stvarima.
Posao? Nebitno.
Takvi smo.
Otišli smo u Pattayu. Prva predstava bila je u 21 h.
Karte su koštale 400 bahta.
Ja sam nosio masku, ali ostali nisu.
Nitko me nije prepoznao. Sjeli smo.
Znao sam da je najbolje ispred.
Nas osmero sjedilo je u redu.
Nastupali su i muškarci i žene.
Žene sam već bio vidio, pa mi to nije bilo zanimljivo.
Ali svidjela mi se ona koja je pušila.
Pušila je picom.
Popušila je dvije.
Kao da pica uvlači i ispuhuje dim.
Kako je to učinila? I ispuhivala?
Odakle je izašlo?
Dim je ulazio i izlazio.
Gađanje balona
nije bilo ništa posebno.
Samo sam gledao. Napokon je došao red na muškarce.
To sam čekao.
Pozornica i prostor bili su ovoliki.
Imali su zavojite stepenice.
Svjetlo je bilo prigušenije.
Samo je ovdje bilo osvijetljeno. Imali su stepenice.
Neke su boje svjetlile u mraku.
Bijela se baš isticala.
Prvi su izvođači bili mladići.
Izgledali su ruralno. Kao da su došli iz džungle.
Imali su trbušne mišiće
i svete tetovaže.
Sišli su stubama samo u donjem rublju.
Počela je glazba.
Spuštali su se polako.
Ovako.
Glazba je odvraćala pažnju kao i njihove izbočine.
Njih četvorica.
Izdaleka se činilo lažno.
Nije stvarno.
Bili su im predugi da bi bili stvarni.
Nema šanse.
Izašli su.
Soba je bila mračna, ali je sjajila. Nije to izgledalo kao kurac.
Više kao ruka u gipsu.
Kako je veća od gaća?
Ludilo! Hodao je kao…
Vidio sam u mraku.
Bio mu je ovoliki.
Nema šanse. Lažno.
Lažna reklama za varanje turista.
Njih četvorica stala su na pozornicu.
Četiri nebeska kralja.
Započeli su seksi ples.
Mazili su se.
Jedan je zapalio svijeće
i pustio da vosak kapa po njemu. Sve je bilo vrlo seksi. Seksi glazba.
Na kraju predstave
svi smo se pitali je li mu ono u gaćama pravo.
Još je bio u gaćama.
Pomislio sam: „Nema šanse. Umjetno je.”
Prepolovili su umjetni i stavili ga preko pravog kao dodatni sloj.
To je jeftin trik. Nije ni vrijedno predstave.
Zatim je izašlo još žena. Što god.
A onda je počela druga muška predstava.
Glazba.
Samo malo.
Nije izašao praznih ruku. Nosio je bidon vode.
Bidon je sadržavao
oko pet litara.
Pet teških litara.
Dajte mi jedan takav. Imate?
Želim da shvate. Izašao je ovako.
I ovako je teško.
Bio je ovoliki. Bio je ove veličine.
Glazba.
Bio je mnogo više kul.
Započeo je seksi ples. Nisam znao što će mu voda.
Za bidon je bilo privezano platneno uže.
Ovako je izgledalo.
Otprilike dovde.
Oko 20 centimetara.
Prišao je.
Pomislio sam: „Što se događa? Čemu to?”
A onda je otišao
do Naew u publici.
Naew mi je maloprije dodala bidon.
Zamolio ju je:
„Objesi ga.”
„Na što?”
„Na ovo.”
Zatim je skinuo donje rublje
i gotovo je pogodio Naew u bradu.
Da je bila bliže, onesvijestila bi se.
Bio mu je toliko dignut!
Rekao sam: „Pazi!”
Pitala me:
„Hoću li?” Nitko nije odgovorio. „Mislim da ne bih trebala.”
Nisam htio odgovoriti jer sam želio da pokuša.
Stavila mu je bidon kao medalju na sportaša.
Kad ga je objesila,
očekivali smo da će bidon težak pet litara skliznuti.
Ali nije!
Držao ga je.
Bidon je još visio.
Držao ga je iznad zemlje.
Držao ga je na… Ne znam kako to nazvati.
„Kurac” nije prava riječ.
Ne sadrži dovoljno poštovanja.
Nastavit ću govoriti „kita”.
Ali nije to bilo kakva kita.
Za većinu kita kažeš: „Čovječe.” Za ovu kažeš: „Zaboga!”
Kita!
Kakva kita, zaboga!
Onesvijestit ćeš se udari li te njome.
Podigao je vodu kitom!
Svi su klicali, čak i vlasnica bara.
Korejci, Japanci, razne nacionalnosti.
Jedan, dva, tri, četiri, pet, šest, sedam, osam, devet, deset. To!
Pustio je bidon i pao je.
Čovječe.
Osjećao sam se kao s onom pticom.
Podigao je bidon kitom.
Naša je nacija tako čudesna, a ja to tek sad otkrivam.
Tek u ovim godinama saznajem.
Mislio sam da je to vrhunac predstave.
Onda je rekao: „A sada nastupa moj stariji brat.”
Zvao se Arty. Bio je svijetle puti.
Iz Isana. Lijepi zubi. Činilo se da voli svoj posao. On je bio na redu.
Uzeo je dva bidona.
Imali su dužu užad.
Dao ih je Bellinoj ženi Am.
Njezin je muž bio na jednoj strani. Bella je krupan.
Bio je voditelj humanitarne utrke Kao Kon La Kao.
A Am je veoma graciozna.
Iznimno je strpljiva.
Tip je rekao: „Objesite ih.”
Ovo je Am.
Na kraju ga je objesila.
Artyjev je bio još veći.
Kad su namjestili uže…
Kako je to moguće?
Napeo se. Brojio je od jedan do deset.
Dok ih je vješala,
Bellina žena izgledala je ovako.
„Ne sviđa mi se. Ne bih.”
Ali poslije se nešto u njoj probudilo.
Poskakivala je.
Zinula je do poda. Bile su joj suze u očima.
I tako cijelu noć.
Ne šalim se.
Izbrojio je do deset
i spustio ih. Pljeskali smo mu.
Drugi su bili zadivljeni. Morali smo se pokloniti.
Sišao je s pozornice
s kaubojskim šeširom za napojnice.
Dobro. Dali smo mu napojnice,
ali još sam bio skeptičan.
Imao je neku potporu?
Je li bio stvaran? Samo sam ga vidio.
Nisam ga dodirnuo.
Dok je hodao sa šeširom,
sišao je
do svih ljudi u prostoriji.
Neki su dali malo. Nije mnogo ljudi dalo napojnice.
Prišao je nama i iskoristili smo priliku
pitati je li pravi.
Možeš li odnijeti vodu?
Dobro.
Podigni ga.
„Je li pravi?”
Prikupljao je napojnice.
„Je li pravi?”
Nije htio reći.
Umjesto toga, prišao nam je s leđa i svojom nas je kitom
tapšao po leđima.
Tapšao nas je po leđima.
Kao masaža vrata i ramena s leđa.
Kaže Naew:
„Imam čvor.”
Četvorica su joj došla
kao da im je to uobičajeni zadatak.
Tapkali su je po bedrima. Vrištala je.
Zavijala je od sreće.
Četvorka je završila.
Od sreće smo im dali napojnice.
Te smo noći dali deset tisuća u napojnicama.
Ponestalo mi je novca. Morao sam usitniti novčanice da nastavim.
To su posebni talenti. Moramo ih podržati.
Morao sam posuditi još od kolega. Zaslužuju više. Nisam vidio ništa slično.
Znali su da nam se sviđa, pa su se dodatno potrudili.
Usredotočili su se na nas. Publika je bila s četiri strane.
Ignorirali su ih. Kinezi su im jedva dali napojnicu.
Stalno su dolazili k nama.
Nakon njih opet su nastupale žene.
Krenuli smo jer je zabava bila dosegla vrhunac.
Bilo je najbolje. Bio sam presretan. Rekla je: „Nemojte ići.”
Vlasnica je rekla da ne idemo.
Rekla nam je da je finalna točka još bolja. Kako je to moguće?
Pa sam čekao.
Došlo je vrijeme za finalnu točku. Glazba je počela.
Izašla su četvorica
noseći duge bubnjeve.
Dugi bubnjevi.
Nosili su kratke duge bubnjeve.
Možete li to zamisliti? Kratke.
Bila su dva bubnja i četiri tipa.
Mislili smo da će nas zabavljati.
Plesali smo i bodrili ih kao da smo na koncertu.
Došli su.
Jedan me zamolio da udarim bubanj.
Još nisu znali da sam to ja. Rekao mi je da udarim i udario sam.
Bio je to kožni bubanj.
Boljela me ruka. U sredini je bila crna točka.
„Pokušaj.”
Dao mi je bubanj.
Zatim je jedan dao Naew.
Uzela ga je.
Zamisli da si Naew. Držiš ga.
Uzmi ga u ruke.
Glavni je dio bio ovdje.
Zatim je pitao Naew:
„Kako ide cha?”
Naew je rela: „Cha, cha, cha.” Zauzeo je položaj.
Skinuo je hlače.
Udarao je kitom po bubnju.
Naew nije znala kako reagirati.
Počela je plesati.
Rekao joj je da prestane.
„Udario sam rub.”
Zatim su svirali dva bubnja.
Kakav je ovo ritam?
Kažem vam.
Bilo je sjajno.
Pao sam na leđa dok je to radio.
Bio sam na tlu.
Toliko sam se smijao da sam pao sa stolice.
Sjajno! Ljudi su mislili da sam se onesvijestio.
Poludjeli smo za njima.
Bubnjali su i bubnjali,
a onda smo im dali napojnice. Dali smo im hrpu napojnica.
Ali i dalje sam bio sumnjičav. Nisam bio uvjeren da je stvarno.
Kad su završili,
Ustao sam i rekao: „Hej.
Mogu ga dodirnuti?”
Morao sam znati.
Rekao je: „Naravno.”
Stao je ovako. „Samo daj.”
Nikad neću zaboraviti taj trenutak.
Ustao sam
i dotaknuo mu kitu.
Ustani malo. Nećeš me morati dirati. Želim da vidite kako je bilo.
Ustani. Ispruži ruku. Pretvarajmo se.
Primi.
Tako je bilo.
Tako sam ga zgrabio.
Pogladio sam ga od vrha do dna.
Stisnuo sam ga. Htio sam znati je li pravi.
Jesu li ubrizgali nešto, imali specijalne efekte?
Ne, bio je potpuno pravi.
Rekao sam: „Čovječe. Ovo je pravi piton.”
Bile su mi pune ruke.
Ne znam kako to opisati.
Bio je kao golema piroška.
Ili divovska kobasica.
Kako bih opisao?
Bio sam opčinjen, pao sam u trans.
Držao sam ga i razgovarao.
„Odakle si?
Iz Sa Kaeoa?”
Je li ti oduvijek ovako velik?”
Rekao mi je:
„Nisam ga nikad pokušao povećati.
Rođen sam s tim defektom.” Kakvo razmetanje.
Da sam barem ja tako defektan.
„Stvarno? Evo, kažem ti iskreno,
bilo mi je drago.”
Ozbiljno.
Znate kako se rukujete sa strancem?
Rukovao sam se s kitom.
„Drago mi je.”
Dobro sam ga stisnuo. „Nevjerojatno. Kako je tako čvrst?”
„Imam posebnu tehniku,
ali to je tajna.”
Razgovarali smo ovako. „A odakle je on?”
Jedan je bio iz Bueng Kana.
Drugi iz Suvannakheta, Laosa. Zgrabio sam svačiji mikrofon
dok sam razgovarao s njima.
Baš smo se ispričali.
Razišli smo se nakon razgovora.
Bio sam zapanjen i fasciniran.
Moram priznati, a onda ću ovo izrezati.
Vratio sam se u hotel i cijelo vrijeme razmišljao:
„Ne može biti teško.”
Bila je skoro ponoć.
Večerao sam nakon predstave i vratio se.
Onda sam se otuširao.
Stajao sam ispred velikog zrcala u hotelu.
Prvo sam pokušao s naočalama.
S ovima.
Ti izgledaš pospano. Stat ću ovdje.
Ajme…
Pale su čim sam ih objesio.
Skoro su pukle. Nemam druge naočale.
Stakla su skoro pukla. Pale su na pod. Sranje, možda su skliznule zbog vrpce.
Kupio sam jogurte tog dana.
Počet ću s tim. Uzeo sam ih iz hladnjaka.
Njih ću objesiti.
Probao sam dvije bočice.
Čovječe…
I dalje preteško.
Pa trebam ih isprazniti.
Sve sam popio.
Ostale su samo boce i folija.
I dalje ništa.
Znate što sam uspio podići?
Poklopce od folije.
Srolao sam ih. To sam uspio.
Cijeli taj događaj
uništio je živote muževa svih prisutnih.
Gotovo.
Uništili su nas.
Sjećate se krupnog Belle?
Prije toga bio je jedini muškarac svojoj ženi.
Onda je naišla na nešto…
nešto bolje.
Sad mi stalno prigovara. „Otkad si nas odveo na onu predstavu,
kad se tuširamo
i vidi me golog, znaš li što uradi?”
„Ku-ku.”
„Kao da sam dijete.
To mi radi.”
Mislim da je to poseban talent.
Morali su sakriti takav bar
jer bi ih policija ponekad zatvorila.
Zašto, dovraga?
To su posebni i jedinstveni talenti.
Imaju vrijednost.
Tako se učinkovito koriste svojim kurcem ili picom
da su isti kao i engleski nogometaš
koji hoda 48 kilometara i pepa loptu glavom.
To je vještina glave, zar ne?
Danski ronilac, sa samo jednim udahom,
spušta se 202 metra i obori svjetski rekord.
To je vještina pluća.
Amerikanka zaustavi ventilator jezikom.
U minuti skine prednji dio ventilatora
i zaustavi ga.
Jezikom.
Učini to 35 puta u minuti.
Koristi svoj talent.
Ako imaš veliku kitu, sviraj bubanj njome.
Ili ispucavaj ptice iz pice.
Ptice, kornjače, ribe.
Poput utočišta za životinje.
Vlada to treba podržavati, a ne skrivati.
Zašto ste takvi?
Trebate to podržati i podučavati.
Kao s tajlandskom masažom. Ovo je meka moć.
Nije meka moć, nego super meka moć.
Meka moć one stvari.
To treba prenositi
kako bi ljudi znali što sve pica može.
Kao da je skladište.
Trans barovi mogu više.
Samo pjevaju i zbijaju šale.
Kad već rade operaciju,
mogli bi dodati više prostora
za druge životinje.
Ne bi trebalo stati na pticama. Neka uvedu krokodile.
Stranci vole krokodile. Ili napuhače.
Napuhače su slatke kad se boje.
Nekada bi postava mogla biti tajna, da bude iznenađenje.
Iskoči Crybaby ili netko drugi.
To bi se moglo promovirati.
I zašto stati na bubnjevima?
Imamo mnogo glazbenih instrumenata.
A tajlandski ksilofon? Mogu se grliti.
Možemo zaustavljati ventilatore kitama.
Ovo treba podržati, a ne skrivati.
Turistička zajednica može to promovirati.
Zašto potrošiti stotine milijuna na poznate glumce?
Snimajte TikTok videe. Lako je.
Možemo pozivati ljude. Ovo je super meka moć.
Ukradite ove ideje slobodno.
Neka ljudi u Pattayi ili Phuketu kažu:
„Dobar dan, dobro došli.”
Ima smisla.
„Dobro došli. Besplatna predstava. Pivo za 400 bahta.
Zabavite se. Uživajte. Zabava, radost, energija.
Ženska moć. Ribe. Kornjače.
Ptice. Krokodili.
Možda napuhače.
Ping pong, baloni, pušenje, banane.
Posjetite nas.
Imamo Supermena.
Dobar Supermen. Dobro se rukuje. Dirat ćeš kurac.
Divovska kita svira cha, cha, cha. Diže ti bidone vode u facu.
Divovski kurac te masira. Velika zvijezda.
Divovski kurac te masira. On se ne da.
Radi što mu je volja.
Dobro došli u Tajland. Imaju li siromašni prava?
Zato imamo kurčeve.
I imamo pice.
Oslobodi se, Tajlande. Uključi gaćice.
Prestanimo sa sranjima kako bi Tajlanđani bolje živjeli!”
Sretan put kući!
Probudi se! Hvala!
Prijevod titlova: Jelena Rozić