Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dámy a pánové
a LGBTQ,
přivítejte prosím jedinečného…
Přivítejte prosím bouřlivým potleskem
našeho jedinečného
Udoma Taephanicha.
Moc vám děkuju.
Moc vám děkuju! Díky.
Když jsi šťastný a víš o tom, zatleskej.
Když člověk vyjde na pódium
a lidi začnou křičet
a tleskat,
je jasné, že je to někdo slavný.
Takže vím, že jsem slavný.
Ale popravdě to o sobě vím. Jsem docela populární.
Ale kdybyste po mně chtěli konkrétní číslo, tak netuším.
Protože sláva se nedá měřit,
podobně jako decibely měříme intenzitu zvuku.
Nedá se říct, jak moc jsem slavný.
Když vyjdou ven celebrity, herci a zpěváci,
lidi se s nimi fotí a chtějí autogramy.
A oni ví, že jsou slavní, jen netuší, jak moc.
Já si míru své slávy uvědomil ve chvíli,
kdy mě Vinij Lertratanachai pozval,
abych si s ním zahrál fotbal.
Znáte ho, ne?
Organizoval zápas Liverpoolu proti Manchesteru United.
Volal už pošesté. Říkal jsem, že nemůžu,
protože byl až v Bang Pa-In a já byl v Bang Kapi.
Měl bych to daleko.
Vrátil bych se ze zápasu hrozně pozdě.
Tak jsem se vymluvil, že nemám čas.
Bolí mě kolena. Byl jsem na operaci. Naposled jsem hrál ještě jako mnich.
Ale jednou večer mi zavolal znova. Už pošesté.
„Pojď si zahrát.“
Jako obvykle jsem se vymluvil.
„Nemůžu, zrovna si kreslím.“
„Přijeď, nebudeš litovat. Zítra ve čtyři.“
„Kdo tam bude? Mně se nechce. Nemám ani boty.“
„Jackson Wang.“
„Ty budeš hrát s Jacksonem Wangem? To jako vážně?“
„Jo, zrovna přijel. Když má volno, vždycky si rád zahraje.“
„Fakt tam bude?“
A hned jsem do Betongu vyrazil.
Vždyť je to Jackson Wang!
Museli byste vysolit balík za lístek
a jet ještě mnohem dál, abyste ho mohli vidět.
Moje neteř Ratsamee je jeho velká fanynka.
Zaplatila tisíce jen za to, aby z něj měla malou tečku.
A já jsem měl možnost s ním hrát v jednom týmu.
Tak jsem jel.
Druhý den brzo ráno jsem si jel koupit boty.
A on mi pak řekl, že je to jen pro VIP.
Pro exkluzivně vybrané hosty.
Připadal jsem si jako někdo. Tak jsem tam chtěl jet sám.
Ale moje neteř, Ratsamee, se ještě před svítáním načesala.
Přišla celá vymóděná. „Prosím, vezmi mě s sebou.“
„Ne, je to soukromá akce.“ „Prosím, chci vidět Jacksona Wanga.
Já ho viděla jen jako tečku.“
Říkám: „Nevím, jak zblízka ho uvidíš.
Má dost drsný bodyguardy.“
Slyšeli jste o nich, ne?
„Prosím. Budu se koukat skrz plot.“
Nechal jsem ji řídit.
Když jsme tam dorazili…
Hřiště bylo na RCA.
Všude byli bodyguardi.
Asi se to rozneslo.
Za plotem čekaly stovky fanoušků, jen aby Jacksona Wanga zahlédly.
Říkal jsem si,
že by nebylo hezký ji nechat venku.
Tak říkám: „Ratsamee, vezmu tě dovnitř.“
Ale měl jsem přijít sám.
Zeptala se: „Jak to uděláme?“
„Když se budou ptát, řekni, že jsi moje masérka.
„Ale já neumím masírovat.“ „Budeš to muset zvládnout.
Když budeš mít kliku, dostane Jackson křeč do třísel
a rozmasíruješ mu ho.“
Najednou se jí tam chtělo.
Hlídač se ptal, kdo jsem. „Jo, ty seš Nos. A kdo má bejt tohle?“
„To je moje masérka.“
„Jeďte do VIP zóny.“
Zaparkovali jsme ve VIP zóně.
Říkám jí: „Vezmi mi věci. A boty taky, ať vypadáš jako masérka.“
Ušli jsme asi 15 metrů
do prosklené posilovny velké jako tenhle sál. Vešli jsme dovnitř.
Jackson Wang tam tančil Muay Thai s Tonym Jaa.
Viděli jste ten klip na TikToku? Tancujou a on se na mě otočí.
A pak mě tam Tony Jaa začne provádět.
A moje neteř se dostala tak blízko, jak vůbec nečekala.
Jindy by ji hned vyhodili.
„Kliď se, nejsi VIP.“
Ale teď ji všude zvali se mnou.
Jackson Wang stál přímo u ní.
A ona…
Říkám jí: „Vytáhni mobil a vyfoť si ho.“
„Strejdo,
podlamujou se mi ruce.“
Cože? To jsem nikdy neslyšel.
„Podlamujou se mi ruce.“
„Na to teď není čas. Využij příležitosti.“
„Když on…“
„Páni.“
„Dělej, vyfoť se s ním.“
„Nechci ho obtěžovat.
Teď se to nehodí.“
Nakonec dotančil s Tonym Jaa
a odvedli nás, abychom se převlékli.
Šel jsem za Jacksonem Wangem do šatny,
která byla plná modelek a herců
nové generace.
Co si pamatuju, byl tam třeba Golf Pichaya.
A Khem Hussawee.
Všichni měřili nejmíň 175 centimetrů a měli světlou pleť.
A převlékali si trička. Bylo jich tam hrozně moc.
Oat Pramote mě poznal. „Čau, Nose!“
Pozdravil jsem ho a šel si sednout k nim.
Na lavičkách byly rozložené dresy a ponožky.
Vytáhl jsem boty a oblékl si černej dres,
protože Jackson Wang byl v černým týmu.
Ale Oat mi povídá: „Kamaráde, jsi v druhým týmu.“
„Co? Nejsem… To mi nedošlo.“
„Tamhle je tvůj tým.“
Hádejte, kdo byl v tom druhým týmu. Vinij Lertratanachai.
Vinij mě seznámil s dalším chlapem. Říká: „To je nepálský velvyslanec.“
Nepálský velvyslanec. Takovej starej děda.
„A vedle něj stojí synovec krále Bhútánu.“
Synovec krále Džigmeho. Nevěděl jsem, co mám dělat.
Tamhle Jackson Wang, tady zase synovec krále Džigmeho.
Mám se poklonit? Co udělám, až mu přihraju?
„Vaše Výsosti, prosím, přijměte tento volný kop.“
Nevěděl jsem, jak se chovat.
A nechtěl jsem v tom týmu být.
Přišel jsem si zahrát s Jacksonem Wangem.
Chtěl jsem přihrávat jemu. Chápete? Poznat se, pokecat.
Být jeden tým. Postavit se do kruhu a plácnout si.
Byla by to pro mě čest. Ale ne.
Byl jsem ve staříkově týmu.
A hádejte co. Byl jsem útočník.
Úkolem útočníka je střílet góly.
A za druhej tým útočil Jackson Wang.
Dál jsme od sebe být nemohli. Celý zápas jsme se viděli jen z dálky.
Strašně dlouho jsem nehrál.
Po pěti minutách mě chytila křeč.
Byly čtyři odpoledne a strašný vedro.
Trpěl jsem, ale fanoušci na stadionu, kromě těch venku…
Ve VIP zóně bylo asi 100 fanoušků.
Přišli s thajskými herci. Byli to hlavně jejich manažeři
a manažeři hostujícího týmu.
Asi stovka. Stáli vedle hřiště
za živým plotem.
Nemohli překročit bílou čáru.
Stáli venku s fotoaparáty a objektivy.
Celý stádo.
Hrál jsem pět minut a pak jsem se nechal vystřídat.
Nešlo to. Už mi to bylo ukradený, protože jsem ho neviděl.
Chtěl jsem pryč,
ale staříkův tým neměl náhradníky.
Jen jsem tak popocházel. Nedokázal jsem se soustředit.
Chtěl jsem slunečník.
„Co tu sakra dělám?“
Zápas se nevysílal.
Být tam televizní kamery, býval bych…
Ale nikdo to neviděl. Vypadal jsem hrozně.
Už jsem to nevydržel. Musel jsem pryč. Upekl bych se.
U hřiště nebyly stromy, takže jsem musel…
Schoval jsem se do stínu tělocvičny, co stála vedle.
Tehdy jsem si uvědomil, jak slavnej jsem.
Fanoušci, kteří zpoza keřů pozorovali Jacksona Wanga,
se otočili na mě stojícího deset metrů od nich.
Odešel jsem z hřiště ke křoví.
„Hej!
Hej, ty! Hej!
To je Nos. To je Nos! Vyfotíme se s ním.“
Dva nebo tři přišli ke mně.
„Chcete se s ním vyfotit?“ A někdo zakřičel:
„Proč ne.“
Takhle jsem slavnej.
Na úrovni „Proč ne“.
Páni.
Zabolelo to
jako
nůž do srdce.
Vypadal jsem hrozně.
Ve fotbalových trenýrkách s nohama do O a flekatou kůží.
Pak…
„Proč ne“, a přišli se vyfotit.
Jen aby si zkrátili chvíli.
Po konci zápasu nás vzali
zpátky do šatny
osprchovat.
Odešel jsem z hřiště mezi prvníma. Jackson Wang s týmem byli za mnou.
Všichni vypadali tak dobře.
Neměl jsem odvahu se k nim připojit. Šel jsem před nimi.
Dobře si to pamatuju.
Přišli za mnou tři lidi ve tmavých košilích.
„Nose?“
Byli v mým věku, jako bychom spolu vyrůstali.
Jako by byli na mých prvních vystoupeních. „Vyfotíš se s náma?“
Byl jsem nadšenej, že se se mnou chce někdo vyfotit.
Říkám jim: „Počkejte. Musím na záchod.“
Už jsem to nevydržel.
„Jen si odskočím a hned jsem zpátky.“
Tak jsem odešel.
Vejdu na záchod.
A tam je Jackson Wang se svým týmem.
Převlékali se.
Když se půjdu vyfotit, propásnu Jacksona Wanga bez trika.
No povězte. Stát na záchodě s Jacksonem nahoře bez, odešli byste?
Chtěl jsem zůstat a koukat se.
Všichni se převlíkali.
Všichni samozřejmě měli pekáč buchet. Ale ta jejich aura… Zářili.
Viděl jsem lidi s hezkou pletí, ale aby doslova zářili,
to se často nevidí.
Jackson Wang musí večeřet neonový nápisy.
Něco na něm bylo.
Hráči a starouši se převlékali a sprchovali.
Já postával před kabinkou Jacksona Wanga
a doufal, že ho zahlídnu.
Fakt. Abych měl co vyprávět vnoučatům.
Tak jsem si odskočil.
Skončil jsem a odcházím,
jak jsem slíbil,
protože jsem dospělej. Držím slovo.
Vyjdu ven.
A tam čeká asi stovka lidí,
až Jackson Wang půjde do sprchy.
Tak…
vyjdu ven.
Přišli za mnou bodyguardi.
„Nose, koho hledáš?“
„Asi tři lidi v mým věku.
Chtěli se vyfotit, ale byl jsem chvíli na záchodě.“
„Hledáš tři lidi?“ Zašeptal něco do límce.
Proč bodyguardi tak rádi mluví do límců?
Některý lidi mluvili do rukávu.
„Neboj. Najdu je.
Kdo chtěl fotku s Nosem?“
Ale hádejte co.
Bylo ticho.
Naprostý.
Zatahal jsem ho za košili. „Sakra.
To mi nedělej, ty pitomče. To je…
Nemám se kam schovat, vole.“
Když si všiml, že mě ztrapnil,
ještě to umocnil.
„Lidi!“
Sakra.
„Kdo chce fotku s Nosem?“
Ticho.
Slyšeli to všichni. Červenal jsem se až na zadku.
Ticho.
A najednou se z toho ticha ozvalo:
„Jo. Proč ne.“
Ty vole.
Jsem na úrovni „Proč ne“.
„Když jinak nedáte.“
Takhle jsem teď slavnej.
Připravilo mě to
o veškerý sebevědomí.
O veškerý.
Sedl jsem do auta a jel domů.
Obvykle bývá afterparty, ale já nechtěl zůstat.
Jsme z jiných kast.
Na chvíli jsem šel dovnitř.
A tam byli pohledný kluci světlý pleti, co mluvili západním jazykem.
Přišlo mi,
že nezapadám.
Mít kasty, oni by byli ta vládnoucí
a já ta nejpodřadnější.
Sedl jsem do auta a jel domů.
Ratsamee řídila, zatímco si zpívala a hvízdala písničky.
Mrcha.
Měl jsem depresi.
Ztratil jsem sebevědomí.
Vážně jsem měl pocit… Byl jsem na dně.
Byl jsem out.
Jsem za zenitem.
Neměl jsem tam chodit. Sakra.
A jak jsem se tak trápil,
děly se další věci.
Když mě někdo požádá o rozhovor,
ať pro tu či onu stránku, nebo nějakou univerzitu,
často se mě na závěr ptají:
„A na závěr, je něco, co byste chtěl vzkázat nové generaci?“
Já?
Někdo jako já?
Co bych vzkázal nové generaci? Jsem za zenitem.
Co jsou zač?
Je to ta generace po mně. Je nová.
Já jsem generace X. Po mně je
Y, Z,
Alfa.
Před námi byli Baby boomers.
Kdo je Baby boomer? Třeba Prayutch.
Prayutch, Pravit
a Bird Thongchai.
Z generace X
je třeba
Strejda Phol
a šaman Pla.
To je moje generace. Samý lepší.
Z generace Y je
Nont Tanont,
Gun Napat
a Bella. Jo, Bella je Y.
Bella je Y.
A taky BOWKYLION.
Pak v generaci Z
máme
4EVE, že jo? Jo, 4EVE.
Alfy jsou děti celebrit.
Saifahovo dítě, Chompuino dítě a další.
Takže příští generaci, teda tý po mně,
co bych jí tak řekl?
Víte, jak generace X vyrůstala?
Pozdější generace jako Y
zjednodušeně řečeno
vyrůstala
na kondenzovaným mlíku z tuby.
Měli jste ho celej život. Hezky v tubě.
Ale generace X ho neměla.
My ho neměli.
My jedli kondenzovaný mlíko
jedině z plechovek.
Z plechovek.
Abyste se k tomu mlíku dostali,
abyste tu plechovku otevřeli, museli jste být instalatér.
Potřebovali jsme takových udělátek.
Nůž, sekáček, kladivo, šroubovák.
Otevřít plechovku sám byl oříšek.
Samozřejmě, že existovaly otvíráky na konzervy.
Vypadaly jako Šivův trojzubec.
Ale 95 % z nich bylo rezavých.
Byly rozviklaný
a opotřebovaný.
Trčely z nich různý části.
Nevím, k čemu sakra byly, ale byly nepoužitelný!
Nedokázaly nic otevřít, ani plechovku tuňáka.
Musel jsem si půjčovat mámin sekáček a špičatým koncem ji páčit.
Když mě načapala, vynadala mi, že jí ho ničím.
A já…
A když… Bylo tak těžký otevřít to sám.
Strčil jsem ji mezi stehna.
A mlátil do ní. Člověk se zapotil.
- A teklo pak tou dírou mlíko ven? - Ne.
Ne, chtělo to ještě jednu.
Na druhý straně plechovky.
Potom
jste si ho konečně mohli nalít na smažený těsto
a dát si ho s Ovaltinem,
ale teklo mlíko ven?
Ne! Tak co s tím?
Fouknout do díry.
Fouknout.
Být tenkrát covid, je po všech.
A co hůř, když měl člověk dost,
nikdo nesnědl plechovku na posezení,
museli jste to nějak uchovat. Ale jak?
Museli jste to dát na talíř s vodou.
Na talíř s vodou.
Jenže pak to navlhlo.
Plechovka zrezivěla.
A okraj díry, kudy mlíko teklo ven,
vypadal po zaschnutí jako pásovej opar.
Jako by měl opar.
Najednou se vám na to nesbíhaly sliny. Etiketa se rozmočila.
Takže jo, takhle jsme žili.
Co bych já mohl naučit mladý lidi?
Nic víc neznám.
Jak jsem vyrůstal?
Máma chtěla, abych měl hustý obočí.
Motýlí hrachový květ.
Nebrali jsme doplňky.
Žádný vitamín E pro růst vlasů.
Motýlí hrachový květ.
Generace X si dávala na obočí motýlí hrachový květ.
To i Šinčan ho měl hezčí.
Prostě jsme si tam ten květ připlácli.
Fungovalo to?
Zkoumali to. Nefunguje to. Květy na obočí neměly vliv.
Kdyby jo, k čemu tetování obočí? Proč by si ho lidi nechávali nakreslit?
Indi a Latinoameričani mají obočí hustý
i bez květů.
Takhle jsem vyrůstal.
A to jsem ještě nezmínil svůj velkej nos.
Když začali přicházet lidi ze Západu, mámy chtěly, aby děti měly výrazný nosy.
Tak nás za ně tahaly.
Dělali to všichni v naší čtvrti.
Ale máma si k tomu nezjistila všechno.
Normálně musíte tahat
od kořene po špičku.
Ale máma začala od špičky.
A tak jsem skončil s tímhle. Koho mám zažalovat?
Taky existoval mýtus o příušnicích. Jo, příušnice.
Místo návštěvy doktora
jste šli k tradičnímu čínskýmu léčiteli.
A co udělal?
Napsal slovo „tygr“.
Měl jsem příušnice a on napsal „tygr“
fialovou barvou.
Napsal „tygr“.
Zajímalo mě proč.
Tak jsem se zeptal jednoho tvůrce.
Řekl, že Číňani věří, že když máme příušnice, jsme jako prasata.
Říká se jim prasečí brada.
Tak napíšete „tygr“,
abyste prase vyplašili.
Slyšeli jste o tom?
Ty vole.
A když jsme jako děti měli afty,
odvedli nás na výtěr.
Na problémy úst byly výtěry.
Vetřeli nám tam tu fialovou tinkturu.
Ale nezůstala vám v puse.
Ta fialová tekutina na ničem nedržela.
Vetřeli vám ji do pusy a okamžitě…
byly vidět jen sliny, nic víc. Žádný lék.
Ta „tygří“ léčba mě vytočila.
Kdyby slovo „tygr“ pomohlo něco zmenšit,
všichni by si to psali na lýtka.
Nikdo by nepotřeboval liposukci.
Chlapi s menším přirozením by si napsali „kůň“.
A hned by narostl. Chcete větší? Anakonda.
Tak takhle jsem vyrůstal.
Generace X vyrostla
jen se dvěma druhy kávy.
O-liang.
O-yua.
„O“ znamená „černý“,
„liang“ je „studený“.
O… „černý studený“.
O-yua je „černý teplý“.
Mlíko se dávalo výjimečně. To bylo yoklor.
To bylo všechno.
Ale dneska generace X jako já
stojí u pultu ve Starbucksu jako naprostý analfabeti.
Všechno je v angličtině.
Dobře, espresso,
cappuccino,
mokka,
latte,
karamelové macchiato.
Tady je… frapp…
Frappuccino.
A navíc musíte vědět, z jakýho to chcete zrna.
Cože? Musím se v nich vyznat?
Mají tmavě, středně nebo světle pražené.
Mají taky zrna z Etiopie.
Ze všech různých zemí. K čemu mi to je?
Proč se v Etiopii pěstuje kafe? Prý jsou chudý.
Proč? Myslel jsem, že nemají co jíst.
Vůbec se v tom nevyznám.
Ty vole. A taky…
Kelímky.
Ty kelímky? Nejsou malý, střední a velký.
Říkají jim Ariana Grande a podobně.
Co to má sakra být?
Venti Hemty.
A ještě mají „Tall“. To přehání.
Mám rád kafe, kterýmu říkají „ovocný“.
Zeptají se: „Chcete ovocný?“
Připomíná mi to starý kapely, Fruity a Kiriboon.
Jsem důchodce.
Byl jsem pod tlakem. „Nos si objednává.“
Nechci vypadat před lidma blbě.
„Kafe už jsem měl dneska moc, dám si jablečný mošt.“
Takhle moje generace vyrůstala. Co mám ty děti naučit?
Přijde mi, že generace X a starší
jsou mladým lidem úplně ukradený.
Sice získáte veškerou moudrost, kterou máte předat příštím generacím,
ale jak víte, že to neskončí jako…
Lomotil.
Lomotil. Jestli to znáte, znamená to, že jsme stejně starý.
Lomotil byl lék na průjem pro generaci X a Baby boomers.
Když vám nebylo dobře…
Kdykoli jste měli průjem, jako první vás napadnul Lomotil.
Stejně jako ženy v jistou dobu v měsíci napadl jako první Kotex.
I když používaly jinou značku.
Jak se říkalo instantním nudlím?
Říkáme jim Mama nudle, i když jsou třeba Yum Yum.
S Lomotilem je to stejný. Všechny léky na průjem byly Lomotil.
Ale Lomotil
nakonec zakázali.
Je to lék, co…
Říkají…
že…
zpomaluje pohyb střev.
Přestanete chodit na záchod, ale bakterie tam zůstanou.
Přitom se jich potřebujete zbavit.
Stačí si dát elektrolyty.
Ale měli jste Lomotil.
Představte si, že jste tehdy měli doma Lomotil.
Mohli byste ho prodávat jako PIMRYPIE.
A pak jste ho dali mladším generacím.
Tak si připadám.
Dostali by akorát něco prošlýho. A stejně by ho nemohli použít.
Proto jim radši nic neříkám.
Mají toho k dispozici mnohem víc než já.
Mají informace a znalosti. Nepotřebují mistra, aby je učil.
Nemusí se prosit, aby jim někdo předával tajemství.
Všechno si najdou na internetu. Tak jim nic neříkám.
Stačí, když se bude starší generace chovat tak, aby si nás vážili.
Zkusili jste jim bránit ve spoustě věcech…
Ale oni je zvládnou a dobře.
„Nebuď bavič…“
Podívejte na Lisu.
Podívejte na Bam Bam.
Co všechno zvládají.
Nemaluj se. Jsi na to moc malá.
Podívejte na Nesty,
mladou trans ženu.
Ještě jí nebylo 15, a koupila mámě dům.
A Eclaire Juepak ze slumu Klong Toei.
Koupila dům za 30 milionů bahtů vedle Opalu.
Jsou snad neúspěšný?
Mě odrazovali od umění.
„Co z tebe bude, když budeš dělat komiksy?“
Říkali mi, že budu hladovějící umělec.
Znáte Crybaby?
Tu kreslířku?
Za první dva dny výstavy vydělala přes sto milionů.
Přes sto milionů.
Starý umělci, i ty nejslavnější,
si tolik nevydělali za celý život.
Tak si nemyslete, že můžete mladé něco naučit.
Radši buďte zticha.
To platí hlavně pro starý lidi v parlamentu.
Netleskejte. Nebudu to rozebírat.
Kde jste, vždycky když mám malér?
Když budu mluvit dál, podá na mě Srisuvan stížnost.
Ten hajzl má moc volnýho času.
Netleskejte. K ničemu to není. Je mi to fuk.
Přece jen bych se chtěl s mladšími generacemi o něco podělit,
ale znalosti to nejsou.
Je to chyba, co jsem udělal.
Starý lidi
mají výhodu, že udělali mnohem víc chyb.
Měli k tomu víc příležitostí.
Tak můžeme ty chyby vzít
a poučit se z nich, aby jich příště bylo míň.
Zkušení lidi jsou ti, co dělají chyby.
Je to pravda.
Proto bych mladým lidem vyprávěl o chybě,
co jsem udělal.
Jednou jsem něco zvoral tak moc,
že mě málem zabili.
Bylo mi tehdy okolo 20.
Choval jsem se jako…
typickej kluk z učiliště.
Jako 4 králové.
Chodil jsem na učiliště.
Nosil jsem školní montérky.
A k nim sluneční brýle a všechno ostatní.
Nevím, proč jsem to dělal.
Napodoboval jsem, jak chodí starší kluci.
V chumlu
s ramenama nahoru, jako by nám byla zima.
Jako bychom měli vykloubený kyčle.
Vypadalo to…
Já nevím. Vypadalo to,
jako bychom měli v botě kamínek.
Vypadali jsme na ulici jako postižený.
Nevím, proč jsme to dělali.
Takhle jsme se nosili,
až se s náma chtěl prát každej, kdo nás viděl.
Říkali si o to.
Ale ve skutečnosti,
když někoho chcete poznat, musíte se na něj podívat.
Ne?
Nemůžete jim jen tiše zírat na prsa.
To nepomůže.
Nedívejte se jim na kolena.
Nechápu, kde jsme k tomu přišli.
Pohybovali jsme se ve skupince, v montérkách.
Kvůli kámošům jsem byl problémový dítě.
Mlátili jsme středoškoláky a dobírali si je.
Brali jsme jim pásky z uniforem.
Byly nám k něčemu?
Ne, měly jiný velikosti.
Kradli jsme uniformy i jiným učňům. Ale stejně nám nebyly.
Kradli jsme spony a všechno možný.
Protože to tak dělali kámoši. Tvrdili jsme, že to děláme pro školu.
Děláme to pro čest naší školy, kterou máme tak rádi.
Ale už jsme tam nikdy nepáchli.
Nenosil jsem svoje montérky. Nemám k nim žádný pouto.
Jen jsem se držel party.
V době, kdy jsme si hráli na 4 krále,
jsme všichni četli knížku Mad Dogs and Co.
Kdo tehdy nebyl na světě, je to příběh o dobrodružném životě.
Jezdil jsem na pláž
se svýma kámošema Uengem a Peeraem.
Ti dva všechno vymýšleli, já se jen vezl. A pak tam byl Wilai.
Takže celkem čtyři. Jeli jsme na Samet.
Bylo to před 30 lety.
Tehdy tam žádný rezorty nebyly. Bydleli jsme na pláži Sai Kaew.
V bungalovu z přírodních materiálů.
Rostly tam kokosový palmy.
Všechno bylo z kokosů a dřeva.
Všechno bylo přírodní.
A přímo na pláži.
Byli jsme tam dvě noci. První noc proběhla v pohodě.
Druhou noc jsme popíjeli v baru na pláži.
Byl to noční podnik s reggae a tak.
Pili jsme pivo.
Byli jsme tam my a vedle nás stůl s osmi lidmi.
Jeden z kámošů se mě ptá: „Dome, chceš pivo?“
„Ne.“ „Ty seš hovno řízek.“
„Řízek“ byl tehdy cool výraz.
„Ty seš hovno řízek.“
„Nejsem řízek?
Jsem děsnej řízek a taky ctnostnej!“
Na celou hospodu.
Od stolu vedle vstalo všech osm lidí.
„To je ctnostný řízek.“
Dělali si ze mě srandu.
Uráželi mě.
Nevím co, se mi honilo hlavou.
Vstal jsem,
vzal láhev, z který můj kámoš pořád ještě pil,
a rozbil ji o kámen vedle mě.
Na pláži jsou kameny. Rozbil jsem ji, aby byla ostrá jak žraločí zub.
Jen nevím, proč jsem se chtěl prát.
Jaký to mělo smysl?
Jen jsem se chtěl vytáhnout před kámošema.
Viděl jsem rudě. Rozmlátil jsem ji.
Když chcete být drsný,
nejdřív si musíte natrénovat, jak správně rozbít láhev,
aby byla ostrá.
Já to zkoušel poprvý.
Praštil jsem s ní a prásk!
Zůstalo mi v ruce jen hrdlo.
Trochu špičatý bylo,
ale spíš jako zub tuňáka,
ne žraloka.
Nikoho bych s ní nebodnul, leda škrábnul.
Byl jsem v háji.
Celý vedlejší stůl se zvednul.
Napětí by se dalo krájet. Všichni supěli.
Byl jsem vyděšený, ale nedalo se nic dělat.
Kámoši si mě ani nevšímali.
Ale nakonec
se taky postavili.
Přišel majitel baru. „Neperte se mi tu. Nechte toho.
Vypadněte! Jděte spát.“
Vstali a odešli.
A my měli zkažený večer, tak jsme zaplatili.
Říkám: „Ještě si musím odskočit.“
Ale nešel jsem.
Byla tma. Ta druhá parta procházela mezi stromy.
Nešel jsem na záchod. Sledoval jsem je.
Vyděšeně jsem sledoval,
kam jdou.
Sledoval jsem je.
Obešel jsem stromy, takhle…
Prošel jsem kolem záchodů
asi 20 metrů za barem.
Ty vole.
Přivedli si celou čtvrť.
Ta jejich osmička patřila do mnohem větší party.
Měli táborák a hrála tam muzika.
Vypadalo to tam, jako když mají studenti jarní prázdniny.
Jako sraz po letech nebo rozlučka.
Jako my tady, ale bylo jich mnohem víc.
Osmička z hospody se vrátila ke svý partě.
Bylo mi jasný, že o tom řeknou kámošům.
Tak jsem klukům řekl: „Jsem unavenej, jdeme spát.“
Neviděli to, co já.
Doma jsem jim řekl: „Měli bychom odjet brzo ráno.“
„Kterým přívozem?“ „Hned prvním v sedm.“
„Ne, zůstaneme dýl.“
„Ne, pojedeme. Mojí mámě se určitě stýská.”
Hledal jsem si výmluvy.
Pořád neměli tušení, co nám hrozí.
Ráno jsme vstali brzo.
Sbalil jsem si věci.
Oni šli sbírat mušle.
Tehdy děti sbíraly mušle
a dávaly je do sklenic.
Společně s pískem a vzkazem jako suvenýr.
Byli venku. Nevěděl jsem, co dělat.
V písku ležela zahrabaná bota, kterou moře vyplavilo na břeh.
Vzal jsem ji a očistil.
Kreslil jsem si, zatímco jsem čekal na ně a na přívoz.
Jak jsem si tak kreslil,
viděl jsem, že kus ode mě na pláži
asi tak 80 metrů,
byla
skupinka lidí, co se ke mně blížila. Už byli 50 metrů ode mě.
Bylo to jako z filmu Armageddon.
Bylo jich 40. Byla jich plná pláž.
Každý z nich něco nesl.
Když se přiblížili, slyšel jsem je křičet: „Sráči!“ „Kreténe!“
„Já tomu hajzlovi dám!“
Slyšel jsem jen útržky, ale jak se přibližovali,
bylo jim víc a víc rozumět.
To určitě bude ta parta ze včera.
Našli si mě. Do háje.
Když byli 15 metrů ode mě,
zakřičel jsem: „Peerae, Uengu, Wilaii, dívejte!“
„To jsou ti ze včerejška.“
„Dome, zůstaň tady. Neboj.“
„Wilaii, Peerae, pojďte sem.“
„Popadněte klacky.“
Šli hledat klacky do hromady kamení.
„Jdu najít klacky. Zůstaň tady.“
Ale já se na kámoše nedíval.
Díval jsem se, jak se ke mně blíží. Už byli jen deset metrů.
A najednou už jenom pět.
Bylo jich přes 40 a začali mě obkličovat.
Obklíčili mě. Každý držel něco v ruce.
Úplně jako ve 4 králích. Umíte se to představit?
Drsňáci s ramenama nahoru.
Jeden z nich je hecoval. Vypadal jako Jazz Chuanchuen.
Přišel nahoru.
„Kurva.
Tady ten zmrd.
Hajzl jeden!
Co je to za debila?“
Co jsem měl dělat?
Zkameněl jsem.
Neměl jsem proti nim šanci.
Jeden proti 40. Měl jsem zbraň? Jen tu botu z pláže.
Měl jsem jim nabídnout, že je budu ovívat?
A on kolem mě kroužil.
„Hele, kreténe.“
Ostatní do mě šťouchali klacky, jako bych byl hovno.
Píchali do mě.
„Kdo si myslíš, že seš, vole?
Co uděláš teď?“
Dělali, jako by mi už vrazili, ale ne. Pořád mi nic neudělali.
Nadávali mi.
Bylo to jako univerzitní šikana.
Nadávali mi…
a ukazovali mi prostředníček.
Tady se tomu říká ukázat buráka.
Toho dne mi ukázali tuny buráků.
Víc, než bych potřeboval za celý život.
Samej burák. Ukázali mi víc buráků než komukoli v Asii a Arktidě.
Topil jsem se v burácích.
„Ty kreténe.“
„Malá čubko. Zmetku.“
Jedno za druhým.
A neustále mi máchali rukama před obličejem.
Nevěděl jsem, co dělat. Měl jsem strach.
Tak jsem si pustil do kalhot.
Byl jsem tak vyděšenej,
že jsem se počůral.
Myslel jsem, že to neuvidí, protože mě omývaly vlny.
Dělal jsem, že nic.
Ale jejich kápo to viděl. Vypadal drsně.
„Kurva, nechte toho. Pochcal se!
Jestli tě uvidím v Bangkoku,
vymlátím z tebe duši, hajzle.
Díváš se na mě?“
Asi jsem neměl, ale nemohl jsem si pomoct.
Co jsem měl dělat?
Ještě chvíli mi nadávali,
naházeli na mě všechno, co si přinesli, a odešli.
Jakmile byli pryč,
padnul jsem do písku, jako by mě znásilnili.
Byl to nejhorší zážitek mýho života.
Ani vám nedokážu popsat, jaký to bylo.
Něco takovýho nezažije moc lidí.
Padnul jsem do písku. Všechno se mi vykouřilo z hlavy.
Zapomněl jsem na kámoše.
Vzal jsem si tašku. Přívoz zastavoval u pláže.
Došel jsem k němu.
Byl jsem tam první.
Čekal jsem, až odjede. Bylo mi jedno, kdy to bude.
Jestli někdy pojedete přívozem z Ben Phe,
na zádi je hrozný vedro.
Z výfukových plynů.
Já si nesednul dozadu, ale doprostřed,
abych byl ve stínu.
Ten hororový příběh má ale i světlou stránku.
Přívoz měl za chvíli odjet. Posádka nastupovala.
Těch 40 chlapů
taky nastoupilo.
Do prdele.
Může to být ještě horší?
Nastoupili
a vyhnali mě jako psa.
„Zase ty? Koukej padat dozadu. Dělej, nebo ti rozdupu ksicht!“
Vyhnali mě k výfuku.
Musel jsem sedět na sluníčku skoro hodinu.
Tehdy ještě rychlý přívozy nebyly.
Začali zase hrát.
Zpívali a tancovali.
Když měli čas, ukázali mi ještě pár buráků.
Viděl jsem jich tehdy tolik, že mi to vystačí na celej život.
Bože. Když jsme dorazili k molu Ban Phe, vyrazil jsem jak blesk.
Běžel jsem po mole pryč a seskočil z něj.
Musel jsem stihnout spoj Klaeng-Rayong-Bangkok.
Byl červenej.
Rychle jsem nastoupil.
Sláva, už je to peklo za mnou.
Konečně! Ty vole!
Každý neštěstí
má světlou stránku.
Byli v tom autobuse.
Byli úplně všude.
Úplně všude!
Zase mě vyhnali.
Těch 40 chlapů zaplnilo celej autobus.
Stejně jako předtím
mi nadávali a posmívali se mi.
Dokud jsme nedojeli do Bangkoku, kde jsem se vyplazil ven.
A i pak mi ještě chvilku nadávali.
A jakmile jsem vystoupil,
navždycky jsem skoncoval se životem gaunera.
Začal jsem chodit normálně,
narovnanej s rovnýma ramenama.
Byl konec. Byl jsem jako dřív.
Od tý doby se neúčastním potyček.
Už jsem nikdy nechtěl nikoho zmlátit.
Konec.
Když jsem vystupoval, pořád na mě řvali
a ukazovali mi buráky.
Byl konec. Od tý doby jsem normální chlap.
A říkám vám to,
abyste se poučili.
Asi mě bavilo otvírat si pusu.
Proč? To nevím.
Kdybych se s nima mohl ještě vidět,
se všema 40,
řekl bych jim:
„Chci vám poděkovat,
že jste ušetřili můj život.“ Teď upřímně.
Jinak bych tu nebyl. Díky, že jste mě ušetřili.
Nevím, proč jsem si otvíral pusu. Ani proč jsem rozbil tu láhev.
Nebyl jsem to já. Držel jsem se party.
Nechtěl jsem vybočovat.
Čest pro mě nic neznamenala.
Bylo to jen v mojí hlavě.
Omlouvám se všem,
kterým jsem ublížil.
To jsem chtěl říct.
Už dávno takový nejsem. A ani nechci být.
To bych jim vzkázal.
A ještě…
Ty moje kámoše jsem od tý doby
už nikdy neviděl.
Neviděl jsem je.
Já… Byl jsem úplně mimo.
Nevím, jak se vrátili. Přestali jsme se bavit.
Už je to přes 30 let. Kdybych je někdy viděl,
bylo by to…
no…
Prostě chci
říct jednu věc.
Wilaii, Peerae, Uengu.
Všichni tři.
Už jste našli ty klacky, kreténi?
Jaký klacky jste hledali?
Z palisandru?
Čekali jste na povolení je pokácet?
Naserte si, debilové!
Je jedno, kde bych je viděl.
Klidně v Paragonu nebo v parku Chatuchak.
Pamatuju si je. „Už jste našli ty blbý klacky?“
Ale nebudu provokovat. Dusím to v sobě už dost dlouho.
Bolí to?
Mám rád holky, co si masírujou tváře, když se smějou. Je to rozkošný.
Chceš na ně napsat „tygr“?
Generace X se jako já blíží důchodu.
Až se dostanete do tohoto věku, budete se cítit stejně.
Podle mě se to stane každýmu
z týhle generace.
Zatoužíte po přírodě.
Chcete se vrátit do přírody,
probouzet se v přírodě,
pěstovat si vlastní zeleninu, chovat slepice a prasata,
to všechno kolem.
Sledujete Nama Rapeepata, jak chová prasata a buvoly,
žije v přírodě, a chcete to taky.
Mám to stejně.
Hrozně moc po tom toužím.
Chci žít v přírodě.
Chvíli jsem žil v Čiang Mai, ale v dnešní době je tam plno turistů.
Tak jsem si koupil dům v Nimmanu.
Ani nevyjedu autem z domu.
Je tam málo přírody.
Nestačilo mi to.
Tak jsem šel hledat, kde bych našel přírody víc.
Naskytla se mi příležitost jet na dovolenou do Kanchanaburi.
Sai Yok Noi.
Spal jsem na voru
v Sai Yok Noi.
První den jsem byl neskutečně šťastný.
Probudila mě mlha nad vodou.
V noci mě kolébalo hučení vody pod vorem…
Tomu říkám život.
Všude samá zeleň.
Když tam pojedete v období dešťů,
budete poslouchat jemný deštík bubnující na střechu.
Tohle lidi v mým věku chtějí. Přesně takový místa se nám líbí.
Po třech dnech jsem si nebyl jistý, tak jsem se vrátil.
Odjel jsem tam na další tři dny a pak se tam přestěhoval.
Nic mě nezajímalo. Stačil mi zvuk vody a vor.
Nejdřív jsem si musel postavit vor.
Ale nevěděl jsem, jak na to.
Prostě jsem to zkusil. Tušil jsem, jak se to dělá.
Kde tu mají pozemky na prodej?
Šel jsem si nějaký najít.
A víte co? Potkal jsem místního na motorce
jménem Kaek.
Projel kolem mě
a otočil se, jako by mě poznal.
„Ty jsi Nos?“
Asi mu přišlo divný,
že se procházím po lesní pěšině.
Tak mu za chůze říkám: „Jo, jsem to já.“
„Co tu děláš?“
„Hledám pozemek.“
„Co myslíš, že tu najdeš?
Musíš jít do vesnice a zeptat se šéfa.
Ale já bych o jednom věděl. K čemu?“
Řekl jsem, že chci vor.
Že si chci postavit vor a zakotvit s ním na něčím pozemku.
„Kdo myslíš, že ti to dovolí?
Když ho zakotvíš ke stromu a zaprší,
skončí v sousední provincii. Proč by to někdo dělal?
Nejdřív potřebuješ sehnat pozemek.“
„Tak to chci pozemek kousek od rezortu.“
„Tady je to děsně drahý. A u silnice.
Jestli chceš levnější půdu, musíš na druhou stranu.“
Na druhou stranu se dá dostat jen přes most.
Bylo to skoro deset kilometrů, ale já byl odhodlanej.
Nehnaly mě znalosti, ale touha.
Koupil jsem kus půdy. Tak 0,1 hektaru.
Abych měl kam uvázat vor.
Kaek mi zavolal stavitele vorů.
Často jsem tam jezdil,
dokud ten vor nebyl hotový.
Konečně budu žít v přírodě.
Můj pozemek neměl sousedy.
Vedly k němu dvě cesty.
Jedna z nich vedla přes chrám Wang Krachae.
Museli jste vejít dovnitř, obejít krematorium,
pavilon a všechno ostatní, až jste po kilometru dorazili ke mně.
Nebo projít přes chrám Khao Phang Charoenphol.
Bránou, kolem krematoria, kolem 30 psů, ubytovny mnichů,
kde spalují těla, a po kilometru jste byli u mě.
Jinudy se tam dostat nedalo.
Teda ještě jste mohli připlout po řece.
Ale jinak ne.
Já mám přírodu moc rád. Chtěl jsem tam být sám.
Říkal jsem si, že to bude super život.
Budu sám. Můžu si číst a napsat knížku.
Budu v přírodě.
Můžu si pěstovat vlastní jídlo.
První noc pršelo.
Nijak hrozně. Dělalo to pěknou atmosféru.
Pršelo. Na voru jsem si nechal postavit verandu.
Byla dlouhá odsud až tamhle.
Byla na něm veranda a můj pokoj.
Měl rozměry deset na deset.
Veranda byla tady a tady byl pokoj.
Ještě jsem ani neměl závěsy.
Tak jsem tam měl okno s hnědou fólií.
Venku pršelo.
Já nedokážu usnout ve světle.
Ale když je moc tma,
začnu se bát.
Protože ve tmě tam nebylo vidět na krok.
Neměl jsem žádné sousedy.
Nejbližší světla byla v dáli.
Klidně by mě tam mohl nějaký Barmánec podříznout,
a nikdo by to nezjistil.
Mohla by mě sežrat krajta, a nikdo by to nezjistil.
Taková byla tma.
Musel jsem vydržet. Mám rád přírodu.
Zhasnul jsem, kromě světla na verandě.
A řekl jsem si:
„Nose,
moc se tu nerozhlížej.
Dívej se jen tam, kam musíš.“
Věděl jsem, že budu muset ve dvě vstát a dojít si na záchod.
Tak nic nehledej, nebo to najdeš.
Dívej se na nohy.
Ve dvě jsem vstal na záchod.
Došel jsem do koupelny.
Vykonal jsem potřebu a vrátil se do postele.
Když jsem si lehal…
Tohle je zrcadlo,
postel, zrcadlo a veranda.
Tak jsem si lehnul,
ale jakmile se moje hlava dotkla polštáře,
koutkem oka…
Do háje.
Uviděl jsem starou bábu v sarongu,
jak si češe vlasy.
Takhle si česala šediny.
Zahlídnul jsem ji na vteřinu.
Na zlomek vteřiny.
Otočil jsem se.
Do prdele.
„Proč ses tam díval?”
Nadával jsem si.
„Kdyby ses nedíval
a jenom sis lehnul… Ale to by ses praštil do hlavy
nebo kopnul o postel.
Musel ses podívat.“
„Do prdele. Můžeš si za to sám. Podíval ses. Co teď?“
Hádal jsem se sám se sebou.
Modlil jsem se.
Modlil jsem se a modlil…
Odříkával jsem každou modlitbu, co znám. Dokonce i za lásku a vlídnost.
Ale po chvíli mi došlo,
že jsem dospělej.
A že tu budu muset být dost dlouho. To se vzdám?
Když prohraju, prohraju navždycky.
Proč se tomu nepostavím? Neboj se toho.
Tak třeba…
ví vůbec, kdo jsem? Kdyby jo, nebyla by tu.
Bylo by to vyřízený. Třeba se jen přišla zeptat.
Snažil jsem se posbírat kuráž. Zhluboka jsem se nadechnul.
Sebral jsem odvahu, otočil se
a podíval na ni.
Pořád tam byla.
Seděla tam s nohama na jednu stranu.
Byl to toulavej pes a drbal se za uchem.
Děláte si ze mě prdel?
Stará bába v sarongu?
Já idiot.
Byl to opelichanej pes se zacuchanou srstí.
Připadal jsem si jako největší ubožák.
A ty chceš žít v přírodě?
Tak jsem konečně usnul.
Ale co když byl ten pes duch?
Třeba přejde do psí podoby.
To je fuk. Jdi spát.
Ráno se zeptám místních.
Šel jsem se zeptat, jak se ten pes dostal na vor.
„Nejspíš to bude pes z chrámu. Není se čeho bát.“
„Asi se tam šel schovat.“
„Pršelo. Asi se šel zahřát do světla.“
„Nevšímejte si ho. Kdybyste se ho bál, postavte si plot.“
Všechny vory
musí být s břehem spojené prknem. Tak si tam postavím plot.
Pak nepřijde.
Už žádný psi. To je úleva.
Zas je to samej gekon.
Začali chodit gekoni. Jak se tam dostali? Skočili ze břehu?
„Asi prolezli prkny.
Vy se taky všeho bojíte.“
Začali tam lízt gekoni kvůli hmyzu.
Kde je hmyz, tam jsou i gekoni. Je to koloběh.
Gekoni žijí na stromech. Ale světla přitahovala hmyz, a ten gekony.
Co přišlo pak? Hadi.
Měl jsem tam i hady.
Spoustu různých potvor.
Příroda po mně šla.
V Bangkoku se lidi normálně zujou
a pak se zas v klidu obujou.
Tady ne. Jakmile jsem dal dovnitř nohu, ucítil jsem ponožku.
Ale byla to buď ropucha nebo žába.
Netušil jsem, že přijdou hadi.
Gekoni, hadi, drabčíci.
Znáte brouky drábčíky?
Vylézají po dešti.
Mají pruhovaný zadky. Stačí dotyk, a popálíte se jako kyselinou.
Můj vor přitahoval všechny možný potvory. Holuby.
Myslel jsem, že je to duch.
Na střeše. Kde se tam vzali?
Do prdele. A proč jich je tolik?
Octomilky.
Ty zase chodí v létě.
Ne samy ani ve dvojici.
Octomilky přichází po statisících.
Plánoval jsem si,
jak si budu u vody číst knížky, který si dlouho odkládám.
Psát scénáře.
Smůla. Měl jsem plný oči much.
Lezly mi do očí a po obličeji.
Snažil jsem si připlácnout brýle co nejblíž.
Ale spojily se a lezly mi do očí zespodu.
Normálně obtěžujou buvoly, ale tady žádný nebyli.
Musím se s nima naučit žít.
Vygooglil jsem si: „Jak se zbavit octomilek.“
Zkoušel jsem to hledat,
ale internet…
Ani to nechci říct.
Chtěl jsem být v přírodě.
Bez internetu.
Trvalo mi dlouho, než jsem zjistil, že potřebuju listy sapanu.
Ty octomilky odradí.
Naštěstí mi sapan rostl na pozemku,
tak jsem na něj vylezl a utrhl si větev.
Položil jsem si ji vedle sebe a začal psát.
Nepomohlo to. Mouchy mi lezly do očí.
Zkusil jsem si listy přivázat na brýle.
Vypadal jsem jako magor. Jako křoví.
Něco vám povím. Nevěřte Googlu. Vůbec to nepomohlo!
Pořád po mně lezly.
A co je horší, ty listy děsně páchly.
Motala se mi z nich hlava a kýchal jsem.
Měl jsem alergii. Teklo mi z nosu. Jak já můžu žít v přírodě?
Každá noc byla peklo.
Některý extrémně.
Ležel jsem v posteli
a myslel jsem jen na to… protože tohle já prostě vím…
Jestli není v posteli duch.
Přišlo mi, že na mě útočí duch.
„Jak se opovažuješ mi lízt na pozemek?“
Ptal jsem se Kaeka,
jestli tam nemůžou být duchové. Mám pozemek mezi dvěma chrámy.
Nebyl tam teď někdy pohřeb?
„Bože, když prší,
začnou řekou plout klády a bambus.
Dostanou se ti pod vor a naráží do pontonů.“
Vypadal jsem poraženě.
Přiznávám, že neumím vařit.
Nevím jak, ale když přišla noc,
chtěl jsem jít do večerky.
Nejbližší večerka byla osm kilometrů ode mě.
Ale to by nebyl takový problém. Musel jsem projít chrámem.
Z nějakýho důvodu chrámy na venkově šetří tím, že zhasínají světla.
Vyjel jsem s autem.
Tady je vor, musel jsem vyjít kopec
a pak na silnici.
Byla tma jako v pytli. Jediný světla byly od mýho auta.
Jinak byla černočerná tma.
Zkusil jsem je vypnout a splynout s temnotou.
Šel jsem cestičkou.
Už jsem byl skoro u chrámu.
Jakmile jsem uviděl krematorium,
hlad mě přešel. Vrátil jsem se a dal si instantní nudle.
Už to nebylo tak snadný.
Zeleninu, co jsem si chtěl pěstovat, sežrali červy.
Nebuďte naivní jako já a nemyslete, že vás červů zbaví dřevný ocet.
Nezbaví.
Řešil jsem to s farmářema. Prý je to jenom pověra.
Prý jsou jen dezorientovaní,
ale to je neodradí.
„Tak co na ně používáte?“
„Pesticidy, hochu.“
Svého času v přírodě jsem ve snaze být soběstačný
objevil jednu pravdu.
Řeknu vám ji.
Mně nic nestačí.
Nevydržel jsem tam.
Není to nic pro mě.
Jen jsem předstíral, že chci být soběstačný a pěstovat zeleninu.
Nebyl jsem to já. Byla to přetvářka. Toužil jsem být takový.
Nebylo to snadný.
Jen jsem se opičil po celebritách a influencerech.
Viděl jsem je sklízet rýži. Já idiot. Dovezlo je tam auto.
Napatlali se vrstvou opalovacího krému,
vylezli, zapózovali pro Instáč a šup zpátky ke klimatizaci.
Takhle totiž žijou
jen farmáři.
Tak si na něj nehraj. Teď už to vím.
Nejsem farmář.
V dětství jsem byl chudej. Teď si na chudáka hrát nemusím.
Ne snad? Chci klimatizaci,
vysokorychlostní internet na koukání na Netflix a žádný mušky v očích.
Jsem konzument.
Ať produkuje někdo jinej. Já budu kupec.
Jsme vyvážená společnost.
Jinak by si vlastní zeleninu pěstovali všichni.
Šel jsem na trh v Sai Yok Noi.
Trhovci říkali, že toho moc neprodají, protože v okolí žijou jen farmáři.
Všichni pěstují a nikdo nekupuje.
Všichni ví, že když sklidíte úrodu, nestihnete ji celou sníst včas.
Měl jsem toho hrozně moc.
Komu bych to dal? Neměl jsem sousedy.
Ne?
Čí je to mobil?
Cink cink.
To je Bellin telefon? Tak ho nech!
Poslechneme si to. Dobrý.
Takhle na pódiu mě to vyzvánění dost uklidňuje.
Pusť to aspoň třikrát.
Jestli to někomu vadí, může jít.
Během Deaw #12
jsem dokonce
oznámil svoje zásnuby.
Už je to pět let.
Lidi se mě ptají, jestli už jsme se vzali.
„A co nevěstin dům?“
Ten už byl tehdy dostavěnej.
O pět let později
jsem pořád sám.
Ptají se mě: „Nejsi osamělý?“
„Jsem v pohodě.“ „Jak to?“
Díky eskortu.
Vy to neznáte?
Jen díky nim přežívám.
Poznal jsem je teprve nedávno.
Nebyl jsem tak naivní, abych o nich neslyšel.
Věděl jsem o nich, ale nikdy jsem tam nebyl.
Nedávno mě pozval kamarád
na obchodní schůzku do japonské restaurace v Sathornu.
Byl to nóbl podnik s obří částí pro VIP.
Čekal jsem, že budou řešit obchody.
U stolu to byl samý úspěšný byznysmen.
Myslel jsem, že chtějí, abych tam vystoupil.
Vymódil jsem se. A pak jsme si sedli.
Bylo jich šest nebo sedm.
Přidal jsem se a chvilku jsme jen tak klábosili.
Říkali, že se k nám přidá víc lidí.
Myslel jsem, že myslí další byznysmeny. Pak se otevřely dveře.
Kočky.
Čtyři.
Přišly a posadily se na místa, který pro ně připravili.
Jedna se jmenovala…
Řekněme Joy. Ta seděla vedle mě.
Jsou to neskutečný profesionálky.
Chovají se velmi familiérně. Jako bychom se znali ze školy.
„Nos tuhle, Nos tamto.“
Hned mezi nás zapadly. Takhle vypadají profesionální služby.
Ale nedělají nic sexuálního.
Přišly nás jen pobavit.
Dobře jsme se bavili. Říkali sprosťárny.
Ale všimnul jsem si,
že Joy vedle mě moc nemluví.
Pomyslel jsem si, že budu gentleman.
A vezmu jídlo…
Řeknu pravdu. Zkoušel jsem s ní flirtovat.
Vzal jsem sushi a položil jí ho na talíř.
Otočila se na mě: „Dals mi jen jedno sousto.
Ale až sním tebe, bude to na dvě.“
Tak má vypadat eskort.
Dal jsem jí wasabi.
„Opatrně, zlato. Je to čerstvý wasabi, bude trochu pálit.“
„Ale mýmu žáru se nic nevyrovná.“
Pak jsem si všimnul, že má na sobě takový ten kabátek, co ženský nosí.
Vypadá jako sako, ale bez rukávů.
Nechápal jsem, proč ho má na sobě.
Muselo být hrozně náročný hýbat rukama, když chtěla něco vzít.
Jako by měla na ramenou prut s cingrlátky.
Ptal jsem se jí:
„Není ti zima?
Kdyby jo, řeknu obsluze, ať stáhne klimatizaci.“
Odpověděla: „Není.
Kdybych si to sundala,
budou mi všichni koukat na prsa.
Přežiješ to?“
Než jsem stihnul odpovědět, bylo dole.
Přehodila ho přes židli a otočila se na mě.
Já byl tady.
A jako první pronesla:
„Přijdou ti velký?“
Nic takovýho jsem v životě s nikým neprobíral.
Ženská se ptá, jestli mi její prsa přijdou velký.
Jestli to lidem nevadí, začnu to používat.
Můžu se zeptat ženský ve vlaku: „Přijde ti můj pták velkej?“
Byla to zábava.
Najednou jsme se měli o čem bavit. Úplně jsem ožil.
„No… Jsou hezky souměrný.“
Řekla mi: „Půjdu na plastiku. Chci mít éčka.“
Ptal jsem se: „Proč? Vždyť jsou hezký takhle.“
„Ty to nechápeš. V našem oboru je velká konkurence.
Musím něčím vyniknout.“
„Vypadají přirozeně.
Přirozený vzhled taky táhne. A poslední dobou je ho nedostatek.“
„Pozdě.
Za čtyři dny mě čeká operace.“
„Fakt?“
Povzdechla si. „Stejně na ni jít nemůžu.“
„Proč ne?“
„Chybí mi 40 000.“
Řekl jsem jí, ať tu operaci odloží.
„Nemůžu.
Ten chirurg je slavnej.“ Vyjmenovala mi pár celebrit.
„Je fakt dobrej. Není lehký se k němu dostat.
A hlavně je potřebuju co nejdřív.“
„Jak to?“
Byl jsem zmatenej. Je snad na plastiky pořadník?
Nevěděl jsem, co říct. „Aha.“ A začal jsem zase jíst,
abych nemusel mluvit.
Napil jsem se zelenýho čaje.
Nastalo trapný ticho a ona mi řekla:
„Nose?
Kdybys mi pomohl a dal mi těch 40 000,
budeš první, kdo je po operaci uvidí.”
Tak počkat. Nejsem včerejší.
Jsem dospělej. Už jsem toho viděl hodně.
Sotva se známe, a chceš po mně 40 000 na nový prsa?
Víte, co jsem jí řekl?
„Joy,
řekni mi číslo účtu.
Máš Line ID?“
Hned jsem jí ty peníze převedl.
Odesláno.
Za čtyři dny budu první, kdo je uvidí.
Nemusel jsem čekat čtyři dny.
Asi ve dvě ráno mi zablokovala můj účet na Linu.
Vím, že to bude na Netflixu.
Takže…
jestli se náhodou dívá, budu mluvit na kameru.
Joy,
těch 40 000
si klidně nech.
Nechci je zpátky.
Ty peníze
mi za tak zábavný profesionální služby stály.
Ale…
Přece jenom bych chtěl jednu maličkost.
Jak jsme tam vedle sebe seděli, všimnul jsem si, že máš hezký tetování.
Tady a tady. Byly to drobný grafiky.
Chci tě poprosit, Joy,
aby sis
nechala vytetovat
moje jméno pod prsa.
Když jsem dárce.
Jako v chrámech.
Tam jsou taky jména vyrytý na tácech, talířích, židlích a na náhrobcích.
Až si lidi budou s tvýma prsama hrát,
až je budou třít,
mačkat a sát,
očichávat je, lízat a kdo ví, co ještě…
„Počkat.
‚Dar od Nosa Udoma Taephanicha.‘
Tak počkat.
Děkuji za jeho dary.“
Nehledám si partnerku.
O to nejde.
Randím jako ostatní.
Když toužíte po lásce, jdete ven a najdete si někoho, kdo se vám líbí.
Scházíte se, abyste se poznali.
Ale problém je,
že láska nestačí.
Vztahy nejsou jen mezi dvěma lidmi.
Zahrnují i spoustu lidí kolem nich.
Rodiče, sourozence, příbuzné, kolegy.
Zahrnují spoustu lidí kolem a taky všechny drobný detaily o vás dvou.
Ohledně jídla, vylučování, sexu, spánku…
Jídlo, vylučování, sex, spánek. Jídlo.
Představte si někoho,
kdo miluje jídlo.
Neustále se cpe a dělá mu to radost.
Ale druhého jídlo netankuje. Je vybíravý. Nejí tohle a tamto.
Je vegan, nebo nejí, protože je v kultu.
Hned je to náročnější.
Nechci tvrdit, co je dobrý, a co ne, ale vzniká neshoda.
Jíme několikrát denně.
Nasnídáme se a za tři hodiny zase jíme.
A pořád řešíme jídlo.
Jíte to samý?
Vylučování.
Míval jsem kamarádku… Teda kamarádíme se pořád.
Odjeli jsme spolu na deset dní do zahraničí.
Ta ženská vůbec nechodila na velkou.
Měl jsem o ni strach. „Jak to děláš?“
Prý se jí nechce.
Pila vodu, jedla první poslední, nic nepomáhalo. Vůbec to nešlo ven.
Za těch deset dní jsem zjistil, jak vypadá člověk, co nemůže na velkou.
Nic pro ni nebylo dobrý.
Nechtěla jít nakupovat ani nic jinýho. Vypadala sklesle.
Při chůzi z ní lil pot, co připomínal vodnatej průjem.
Bylo to hrozný.
Nebyli jsme spokojený.
Tohle se stane, když nemáte kompatibilní vylučování.
Je partner žárlivý? Není nevěrný?
Není alkoholik?
Není žárlivý? Je toho tolik, co musíte zvážit.
Jídlo, vylučování, sex.
Všichni jsme dospělí. Víme, že je důležitý.
Jste kompatibilní?
Pro muže to přirovnám k jídlu, aby to pochopili.
Sex…
Některý chlapi spěchají.
Jako s jídlem, jsou netrpělivý.
Jako když jí instantní nudle, co jsou ještě napůl tvrdý.
Když skončí, jdou spát.
Ale jejich partnerka má vytříbenější chutě.
Dává přednost omakase.
Potřebuje předkrm, který rozdráždí její chuťový buňky.
A pak další pokrmy v určitým pořadí, než dojde na hlavní chod.
A na závěr ještě dezert.
Musí tam být atmosféra a hudba.
I vůně… všechno musí být dokonalý.
Všechno je rafinovaný.
Chlapovi stačí tohle a odpadne.
Nesnaží se.
Pak je tu nesoulad.
Některý lidi
se rádi cpou.
Možná se moc dívají na porno.
Chramst, chramst.
Preferujou kvantitu nad kvalitou. Milujou švédský stoly.
Vyžívají se v tom. Rimming, kouření, lízání koberce,
sání prstů. Všechny ty divný věci, co vidí v pornu.
Některý lidi jsou zase jako poustevníci.
Žijou v jeskyni.
Vycházejí jednou ročně.
Pokud nejste kompatibilní, nebude vám to fungovat.
Jídlo, vylučování, sex, spánek.
Spánek. Ten je hrozně důležitej.
Jednou jsem chodil s ženskou.
Po několika měsících jsme se chtěli líp poznat,
tak jsme jeli do zahraničí.
Odjeli jsme.
Byla to naše první společná noc
v jedný posteli.
Předtím mezi náma nic sexuálního nebylo.
Šli jsme do postele.
Byla velká. Abych ukázal čistý úmysly,
položil jsem mezi nás polštář.
Byl jsem gentleman.
V hloubi duše jsem doufal, že ho zahodíme, ale držel jsem se.
Vztahy mezi dospělýma jsou vážná věc.
Chtěl jsem vážný vztah. Ženu, s kterou strávím zbytek života.
Leželi jsme v posteli a já dělal, že nic.
Jsem muž středního věku. Nesmím pít před spaním limonádu.
Vlastně nikdy, jinak prdím.
Prd, prd. Jinak přijdu o plusový body.
Taky nesmím chrápat.
Nechrápej. Načechral jsem si polštář,
abych se nemohl přetočit
nebo skončit v nějaký podivný pozici.
Tak jsem spal takhle.
Když pohnu krkem, budu chrápat.
Snažil jsem se usnout.
Zhasnul jsem.
Usnuli jsme.
Uprostřed noci,
asi v jednu nebo dvě ráno,
se ozvalo chrápání.
Okamžitě mě to probralo. „Do prdele. Hlídej se trochu.
Nepodělej to.“
Už vás někdy probudilo vaše vlastní chrápání?
Taky vás to tak vyleká?
Posadil jsem se na posteli. „Do háje, vzpamatuj se.“
A když jsem si přerovnával polštáře, ozvalo se to znova.
Znělo to takhle.
Jako prase zaseklý ve dveřích.
Fakt.
Dlouho jsem to trénoval,
protože jsem chtěl, aby to znělo podobně.
Každý chrochtnutí.
Nechrápal jsem já.
Ale ona.
Co jsem mohl dělat?
Abych usnul, potřebuju naprostou tmu a ticho.
Ale ona chrápala.
Ještě jsem ji pořádně neznal. Být to kamarádka, kopnu ji.
Nebo jí otočím hlavu, abych přeladil stanici.
Pustím stranu B.
Jinou skladbu. Tahle už mi totiž lezla krkem.
Jak to funguje? Bylo to tím, že měla zakloněný krk?
Takový zvuky jsem nikdy neslyšel.
Neustále chrápala.
Od dvou až do rána. Už jsem oči nezahmouřil.
Jen jsem tam ležel.
Ty vole.
Ráno proběhlo normálně.
Víte, na co se ptát, když se s někým začnete vídat?
Šli jsme dolů na snídani.
„Jak se ti spalo?“
Jsem ohleduplný člověk.
Řekl jsem: „Dost blbě.“
„Proč? Moc tvrdý polštáře?“
„Ty byly v pohodě.“ Byl to pětihvězdičkový hotel.
„Tak moc tvrdá postel?“
„Ne, ta je tu lepší než u mě doma.“
„Tak…
proč jsi nemohl spát?“
Snažil jsem se být ohleduplný, tak jsem řekl:
„Chrápala jsi.“
Okamžitě ji opustila veselá nálada.
„To není vtipný.“
Řekla, že to není vtipný.
„Nedělej si ze mě srandu.
Rozešla jsem se s bývalým, protože chrápal a já nemohla spát.
Kamarádi mi řekli, ať se s ním rozejdu.
Nevěděli jsme, co dělat.
Jednou jsme jeli pryč a já si natočila, jak chrápe.
Poslala jsem to kamarádům, aby viděli, co musím snášet.
Řekli mi, ať ho nechám. Takže to vůbec není vtipný.“
A začala být odtažitá.
Šli jsme ven a ona byla hrozně naštvaná.
Tvářila se takhle…
Vzal jsem ji nakupovat,
abych jí zvednul náladu.
To přišlo při večeři.
Pak jsme se vrátili zpátky do jedný postele.
Já vím,
že když je člověk unavenej, může chrápat.
Taky to dělám.
Při únavě nebo ve špatný poloze se stává, že člověk chrápe.
Možná to bylo únavou z cestování.
Tak jsme šli spát. Ale ve zhruba stejnou dobu…
Jako když mučí prase.
Nevěděl jsem, co dělat. Nedokázal jsem spát.
Tiše jsem se posadil, abych ji nevzbudil.
Telefon se mi nabíjel vedle postele.
Vytáhl jsem ho.
Nevěděl jsem, co jinýho dělat, tak jsem si ji natočil.
Pěkně dlouhý video.
Nevěděl jsem, jak se do rána zabavit. Těch videí byla spousta.
Druhý den ráno se mě u snídaně zase ptala:
„Nose,
jak ses vyspal?“
Jsem velmi ohleduplný člověk.
Pustil jsem jí to video.
Koukala na něj.
Vypadalo to…
že jí mobil každou chvíli vypadne z ruky.
„Nose,
je to pravý?“
„Není to fake. To bych dělal věčnost.“
„To nemůže být pravda.
To ne.“
Rozeřvala se jako malá.
V hotelový restauraci.
Mohla si oči vyplakat.
Nevěděl jsem, jak ji utěšit. Netušil jsem, že je to tak zlý.
Musel jsem jí říct,
že všichni chrápou. Každý má něco.
Vrátili jsme se.
Pobyt jsme si zkrátili. V letadle se mnou nemluvila.
Pak jsem jí chtěl pomoct,
tak jsem řekl: „Co jít k doktorovi
do spánkový laboratoře
v Samitivej Srinakarin?“
Museli jsme spát v nemocnici.
Doktoři a sestřičky nám nalepili
přístroje na hlavu, spánky, hrudník
až po prsty na nohou.
Spali jsme, zatímco oni monitorovali,
jestli dýcháme a otáčíme se.
Všechno to měřili pomocí počítače.
Pak prošli výsledky.
Ona odteď musí až do smrti spát s dýchacím přístrojem.
Nedá se to vyléčit. Na chrápání není lék.
Je to moc složitý.
Příčinou může být alergie, nadváha,
svalová slabost jazyka
nebo zúžené dýchací cesty,
což způsobuje nedostatek kyslíku.
Jako když pijete bubble tea.
Většinou jde nasát snadno,
ale občas vám boba zacpe brčko.
Zní to stejně.
Naše těla potřebují kyslík. Nechtějí umřít.
Tím to je.
Tak jsme šli vybrat dýchací přístroj.
Bylo to náročný rozhodnutí.
Je to jako s autama.
Měli čínský a taky luxusní sporťáky.
Lehčí byly dražší, protože přístroj uvolňuje kyslík
smíchaný s párou přímo do nosu.
Je to hlasitý.
A ne každý vám sedne,
pokud není vyrobený na míru, tak musíte zkusit různé modely.
Některé mají tři popruhy,
které vám překrývají nos a ústa.
Pak je tvoří dlouhá trubice napojená na přístroj.
Přístroj byl na straně, kde spím já.
Ale zásuvka byla na druhý.
Zapojila ho.
Představte si to.
Maska a tři popruhy přes obličej.
Čelenka jako tenistka.
Popruhy přes nos a pod bradou.
Jinak by to sklouzlo.
Myslíte si, že je to sexy?
Jako bych spal s Darthem Vaderem.
Myslíte, že vás s Darthem Vaderem v posteli přepadnou choutky?
„Čau, zlato.“
Pak se otočí.
„Jsem tvůj otec.“
Můj světelný meč udělá…
Přemýšlel jsem,
jestli bych to vydržel.
Jako by byla pacientka
a já se o ni staral.
Dokázal bych až do konce života spát s tímhle invalidou?
Chápete mě? V životě…
Ve vztazích musíte volit.
A musíte přijmout zodpovědnost za vaše rozhodnutí.
Není špatná a dobrá volba.
Představte si, že váš manžel chlastá.
Rozhodli jste se s ním být.
Nebo třeba gambluje. Rozhodli jste se zůstat.
Je závislý na hrách.
Vybrali jste si ho? Jo? Můžete si za to sami.
Tak to chodí.
Být s Darthem Vaderem?
Rajcuje vás to?
Světelný meč bude zahálet.
Poslední dobou často vyprávím duchařský historky.
Lidi se mě ptají, jestli jsou pravdivý.
Nevím, ale pořád ho mám doma.
Jo.
Starší příbuzní se o mě bojí.
Volají mi: „Pořád tam máš toho ducha?“
Tak říkám: „Nevím,
ale jsem odvážnější. zvládneme tu spolu žít.“
„Zkoušel jsi konat dobro, aby odešel?“
Říkám: „Neboj.
To je moje priorita číslo jedna.
Neznám nic lepšího.“
„Dělíš se o dobré skutky?“ „Jo.“
„A dostává se mu jich?“ „Co já vím?“
„Kdyby se mu jich dostalo, odejde.“
„Jak to mám vědět? Posílám je karmickým partnerům.“
„Ne, musíš odhalit jeho jméno.“
„Jak mám vědět, komu…
to patří?“
Ne snad?
Kdo mi toho ducha poslal? Kde se tu vzal?
Někdo mi řekl, že je to černá magie. Od koho?
„Znám šamana, co by ti pomohl.“ „Kde je?“
„Tady je jeho číslo.“
Taky mi dal polohu.
„V čem je výjimečný?“ „Musíš za ním zajít.
Dá ti pět jmen.
Pak budeš muset požádat o odpuštění
s kadidlem, svíčkami a květinami.
Do rána bude duch pryč.“
„Tak jo. Zkusím to.“
Tak jsem šel za šamanem.
Sídlí na severu. Provincii vám říct nemůžu.
Nenašel jsem ho. Cesta k němu byla složitá.
Najal jsem si řidiče jménem Ad.
Ad byl mladý seveřan se světlou pletí.
Byl to fešák. Měl dítě.
Vozil mě po těch hrozných cestách. Zkrátím to.
Dorazili jsme k tradičnímu domu.
Už tam čekalo několik lidí.
Strávil jsem asi hodinu a půl ve frontě.
Pak jsem vešel dovnitř. Dům byl velký jako tohle pódium.
Seděl na lavičce a vedle něj ležel trojúhelníkový polštář.
Připlazil jsem se k němu. Ptá se mě: „Co tě přivádí?”
Popsal jsem mu, co mě trápí.
„Mám ducha. Někdo mi řekl, že jsem prokletý.“
„To nic. Tak ti…
dám pět jmen.“
„Ano. Co mám dělat?“ „Navštiv devět chrámů pro lepší karmu.“
Dal mi seznam chrámů.
„Musí to být přesně tyhle, protože jsou napojené na tvou karmu.“
„Aha. A co mám dělat pak?“
„Potom
pošli fotky nebo video mému asistentovi, žes to udělal.“
Mám jeho číslo.
Když jsem navštívil všech devět chrámů,
jeho asistent to bral jako honorář a pak meditoval.
Komunikoval s vyšší silou.
A dekódoval z toho seznam pěti jmen.
Skončil jsem,
tak jsem šamanovi poděkoval, jak se sluší.
Vyšel jsem ze dveří.
„Počkej,“ řekl.
„První může jít. Druhý musí zůstat.“
První jsem byl já.
Druhý byl Ad. Cože?
„Pojď ke mně.“
Myslel jsem, že budou mluvit o mně.
Nejspíš věděl něco, co by mě mohlo ohrozit na životě.
A nechtěl mi to říct.
Tak jsem čekal venku.
Ad tam byl dalších 35 minut.
Čekal jsem na něj ve vedru.
Když vyšel ven,
zeptal jsem se, co řešili.
„Tady nemůžu mluvit. Pojď do auta.“
Sedli jsme do auta.
Odjeli jsme dál. „Řekni mi to.“
„Pořád jsme moc blízko. Ještě ti to říct nemůžu.“
„Ty vole. Chci to vědět teď hned. Povídej.“
„Deset kilometrů odsud je kavárna.“
Dojeli jsme k ní.
Bez objednání jsme si sedli.
„Povídej. Co se děje?“
„Šel jsem dovnitř
a šaman zamkl dveře,
zatáhl závěsy
a přišel ke mně
tak blízko, až jsem cítil jeho dech.
Mluvil severothajsky.“
„Ty máš nějaký problémy?“
„Ne, nemám.“
„Budeš je mít.
Ale počkat,
Dám ti pět jmen.“
„Kam mám jít provést činy?“
„Není třeba.“
„Tak co mám dělat?“ „Svlíkni si tričko.“
Ad si sundal košili. „Co udělal pak?“
„Nahnul se ke mně a zeptal se, v který den jsem se narodil.
Tak říkám, že v neděli.
Poklepal na mě rukou ve znameních ascendentu.
Pondělí, úterý,
středa,
čtvrtek,
pátek,
sobota, neděle.“
„Ade, cos udělal?“
„Nevěděl jsem, jestli to není rituál. Nechal jsem ho, ať mě osahává.“
„A co pak?“ „Zeptal se mě, v jakém měsíci.
Tak říkám, že v září.“
„Leden, únor,
březen, duben,
září.“
„A v jakém roce?“
„Narodil jsem se v roce prasete."
„Krysa, vůl, tygr, králík.
Opice, kohout, pes.
Prase.“
„A co pak?“
„Řekl mi, že to pořád nevidí.
Seznam byl stále nejasný.
Nebyly kompletní. Někde bylo jen příjmení nebo křestní.“
„Co mám dělat?“
„Kalhoty dolů.“
Nechal Ada svlíknout
a lehnout si na lavičku, na které seděl.
Seděl na lavičce, šaman se k němu nahnul.
Znova se ho zeptal:
„V jaký den ses narodil?“ „To už jsem říkal.“
„Seznam je stále nejasný.“
Zase krysa, vůl, osahávání.
Celou dobu ho osahával.
Pak Ad odešel.
Ukázal mi svůj papír. „Tohle je mých pět jmen.“
Pročetl jsem ho. „Ty vole!“
Řekl jsem to tak nahlas, až se lidi začali otáčet.
„Je ten idiot normální? Proč to udělal?“
„Neřeš to. Jsem chlap, o nic nešlo.“
„Ale šlo!“
Když slyším o sexuálním obtěžování, naštvu se.
Nestává se to jen ženám. Může to potkat i muže.
Říkal jsem si…
„To já tě tam vzal.
Já tě do toho dostal.
Vrátíme se tam.
Musíme dát tomu mizerovi za vyučenou.“
„O nic nejde.“
„Ne, tohle mu neprojde.“
„Co chceš dělat?“
„Zeptám se ho na to před všema kolem.“
„Šamane, jak jsi mohl?
Co se ti nelíbí na mým ptákovi?“
Proč já musím do devíti chrámů?
Jezdit jak magor?
Musím do Phitsanuloku, do hor, do Bangkoku.
Obejít všech devět
mě bude stát měsíc a 100 000 bahtů za lety.
Nemohls mi taky zmáčknout péro?
Co jsem provedl?
Pojď sem a osahej mě.
Svlíknu se.“
Takhle moje generace žije.
Už jsme za zenitem. V důchodovým věku.
V tomhle věku uvažujou lidi stejně.
Chceme si plnit sny.
Užíváme si věci, co jsme nikdy nedělali.
Někdo třeba chce
skákat padákem z letadla.
Jiní zase lézt po horách
nebo plavat se žraloky. Někdo cestuje po světě.
Ale já nikdy po ničem z toho netoužil.
Nebyl to můj sen.
Nijak mě to neláká.
Mám rád aktivity,
které mě nabíjí.
Ale ne takhle.
Řeknu vám, co mě teď nabilo.
Viděl jsem striptérku.
No jo.
Asi si říkáte, že striptýz není nic výjimečnýho.
Tak proč tam chodit?
Nebyl to můj nápad. Přišel s tím můj zahraniční kamarád.
Ptal jsem se ho, co chce dělat.
Prý si dojít do Jay Fai, Wat Prakeaw
a jako poslední
chce jít do go-go baru na ulici Bangla v Phuketu.
Ptal jsem se proč. „Tys o tom neslyšel?
Neřeknu.
Musíš se přesvědčit sám. Seš Thajec!“
Nechtěl jsem se zahanbit,
tak jsem musel jít.
Na tomhle mi totiž
hrozně moc záleží.
Vám se možná zdá,
že je to k ničemu, ale mně na tom záleží.
Tak jsem jel na Phuket na Banglu. Našel jsem ten bar, o kterém mi řekl.
Tvrdil mi, že takovou show jsem nikdy neviděl.
Vůbec jsem nevěděl, co čekat. Přišel jsem na Banglu a do uličky…
kde tančili lidi.
Pár se jich chtělo vyfotit.
Bylo to v pohodě. Zeptal jsem se, kde je bar.
Řekli mi:
„To je tajný bar.
Každý měsíc mění jméno, protože ho policie vždycky zavře.
Nemůžu
vám říct, kde přesně je, ale býval tady na ulici.“
Ukázal na jednu uličku, tak jsem tam šel.
Našel jsem ten podnik, ale jmenoval se jinak.
Přišel jsem k chlápkovi, co stál venku.
Vypadal drsně.
Říkám mu, co hledám.
„Seš Thajec?
Thajci mají zákaz. Dovnitř tě nepustím.“
Thajci tam nemohli. Není divu.
„Padej, sem Thajci nesmí.”
Vyhnal mě jako psa.
Bylo mu jedno, že jsem Nos Udom.
Vzdal jsem to. Jel jsem takovou dálku,
a ani mě tam nepustili. Pak jsem uviděl chlápka
s potetovaným obličejem.
Vyfotil jsem se s ním v uličce.
Ptal se mě: „Nose, co tu děláš?“
„Chtěl jsem tu jít do go-go baru.“
Prorazil si cestu skupinkou turistů.
„Hej ty,“ řekl chlapovi za kasou.
„Ty.“
„Dej ten mobil pryč. Nesmí se tam nahrávat.“
To určitě bude šéf. Moje dobrý skutky se konečně vyplatily.
Tohle bude moje odměna.
Byl jsem tam jediný Thajec.
Celý bar byl asi takhle velký
a plný Korejců, Číňanů, černochů, bělochů… Všech možných lidí.
Doprovodil mě úplně dopředu.
Přímo sem. Hned vedle jeviště.
Bylo trochu vyšší.
Asi takhle.
Vystoupení už před chvilkou začalo.
Přišel jsem do rozjetý show.
No dobře, byla to…
ženská, který bylo asi 40.
Začala tancovat. Dělala samý sexy pohyby,
ale vypadala strašně nevyspale.
Jako by byla unavená a podvyživená.
A nejspíš měla finanční problémy.
Tancovala, jako by už toho měla dost za sebou.
Tak tancovala.
Hrála k tomu taneční hudba. Zabroukal bych vám ji,
ale musel bych zaplatit za práva.
Kdybych v show zpíval nebo broukal, mohli by mě žalovat.
Dělat dneska stand-up je těžký.
Lidi z týmu mi řekli,
abych vám místo toho zabroukal tohle. To prý můžeme.
To je Thatthong Sound.
Představte si, že na to tancuje.
Akorát neznám text.
Thatthong Sound
na hvězdy koukám…
To se nedá!
Tak si představte, že tancovala.
Po chvíli přišla a vzala do ruky misku.
Bylo to akvárium s vlnitým okrajem.
Asi takhle velký. Byla v něm voda. Přinesla ho
a položila ho.
Položila ho sem.
A potom si nad něj stoupla a roztáhla nohy.
Ta písnička pořád hrála.
Bože, těžší písničku tam neměli?
Pak hudba přestala.
Plesk.
Byla úplně nahá. Neměla na sobě ani kousek oblečení.
Plesk.
Lehce švihla bokem.
Něco živýho
jí vylezlo z…
…„frndy.“ Budu tomu říkat „frnda“.
Dneska se to používá běžně. „Frnda.“
Z frndy jí vylezla nějaká potvora.
Vylezla.
Nejdřív se nehýbala.
Přistála ve vodě a vyplavala na hladinu.
Věděl jsem, že je to ryba.
Poznal jsem to podle tvaru. Třepala se tam.
Byla to ryba, ale neplavala.
Nevím proč.
Možná byla v šoku.
Třeba se praštila do hlavy.
Umíte si to představit? Ten náraz.
Po chvilce si zvykla.
Ploutve měla…
Pak začala plavat.
Plavala si v akvárku. Já stál vepředu. Kousek od pódia.
Viděl jsem, že je to ryba.
Ale zajímalo mě, jaká to je ryba.
Jaký druh.
Zajímalo to tam každýho.
Sumec.
Spadla mi brada, jako vám všem.
Asi takhle velkej.
Fakt takhle. Byl jsem u toho.
Sumec!
Jak ho odtamtud dostala ven? Měl jsem tolik otázek.
Jak to dělá?
Nebolí ji ty ostny?
Jako malý jsem jednoho chytil a on mě popíchal. To byla bolest.
Kam je schovala?
Jak si ho tam zvládla nacpat?
Zatímco jsem přemýšlel, švihla bokem znova.
V akvárku plavali další tři sumci.
Už chápu, proč mi kamarád řekl, jaká je škoda, že jsem to neviděl.
Rozšířilo mi to obzory.
Byl jsem nadšenej.
Všichni tři byli venku.
Byl jsem tak ohromenej,
že jsem jí chtěl dát dýško.
Dal jsem jí všechno, co jsem měl.
Dal jsem jí dýško.
Pak si pobalila vercajk. A přišla další dáma.
Taky si přinesla akvárko, ale prázdný.
Ryby byly asi doma.
Doma u maminky.
Ne? Co je zrovna porodila.
Jsi ospalá, nebo se směješ?
Skláníš se smíchy, nebo se ti chce spát?
Právě jsem dosáhl vrcholu.
Co jsem udělal špatně?
V čem je problém?
Dám si na tebe pozor.
Zpátky k akváriu.
Druhé ženě bylo asi 30.
Položila ho na zem.
Spustila hudba.
Dáme si stejnou písničku, ať není malér.
Vůbec se mi do toho nechce.
Tancovala na děsně sexy hudbu.
Sexy taneček. Pak hudba přestala.
Švihla bokem a vylezlo z ní…
Víte, co z ní vylezlo?
Mělo to čtyři nohy.
Želva.
Želva japonská.
Byla kulatá, asi takhle velká.
Želva japonská. Byla rozkošná.
Želva japonská.
A zase byly tři. Plavaly si v akváriu.
Matka želv.
Tak takhle vypadá.
Co bych jí za to měl dát? Dostala obří dýško a odešla.
Byla neskutečně profesionální,
ale vypadalo to, že ji práce moc nebaví.
Asi to bude tím…
Nevím.
Je to její věc.
Aspoň si to užívala víc než tahle.
Ještě jsem s tebou neskončil.
Nenechám tě usnout.
Zvedla akvárko a odložila ho na stranu.
Vyšla třetí žena.
Jiná než ta první.
Nevím, kolik jí bylo. Byla starší.
Taky tancovala.
Všechny dělaly tohle. Sexy pohyby.
Když hudba přestala,
nemohl jsem se dočkat.
Čekal jsem… co z ní vyleze.
Nemohl jsem si s nikým povídat,
protože tam byli samí cizinci.
Asi nečekali Thajce v publiku.
Tak co z ní vyleze?
Stála tam,
ale nic nevylízalo.
Ani neměla akvárko.
Ale po chvíli něco vystrčilo hlavu.
Ptáček.
Vykouknul z ní žlutý ptáček.
Pak udělala plop
a on vyletěl z frndy ven.
Rovnou z frndy.
Řeknu vám, že to byl větší adrenalin
než vyskočit z letadla bez padáku.
Nebo plavat s krokodýly.
Nebo výstup na Everest.
Z frndy jí vyletěl pták.
Dva metry přede mnou.
Bylo to jako…
Připomínalo to scénu z filmu,
ale fakt se to stalo. Vyletěl z ní.
A pak odletěl.
Lítal po místnosti.
Ale nebylo to jako ve filmu, kdy se někam snese.
Spíš jako když vám domů vletí pták.
Byl vyděšený.
Vyletěl z jeskyně do místnosti plný lidí.
Publikum vydávalo podobný zvuky jako vy. Nalítnul do zrcadla a do zdi.
Publikum řvalo.
Bylo to
jako by to někdo napsal.
Lítal kolem, ale kde přistál?
Přímo přede mnou.
Kéž bych si to vymyslel, ale fakt se to stalo.
Nepřistál takhle.
Hezky zlehka.
Přistál a uklouzlo mu to.
Prásk. A smykem sjel pod stůl.
Sjel pod stůl.
A všichni se dívali
přímo sem, protože se o něj báli.
Vlítnul pod stůl a já si říkal,
že musím zvednout nohy. Ale chtěl jsem ho chytit.
Bál jsem se, že na něj šlápnu.
Mohl to být její legitimní potomek.
Co kdybych ho omylem zabil?
Tohle?
Přišli si pro něj zaměstnanci.
Jak se jim říká?
Servírky a majitel baru.
„Zvedněte nohy, prosím.“
Kolem se mačkali lidi.
Žena, která ptáka vypustila,
matka ptáků, přišla ke mně.
Ty budeš Nos Udom.
„Nehýbej se, ať na něj nešlápneš.“
A jak tak stála přede mnou…
„Hele!
To je Nos?
Hele, to je Nos Udom!“
Na ptáka zapomněla.
„Nos Udom!
Ty vole! On je tu Nos Udom!“
Úplně ožila.
Vypadala vesele.
„Nose, jak ses sem dostal? Kdo tě pustil?
Viděla jsem tě, ale myslela jsem, že jsi Jackie Chan.
Ale on je to Nos Udom! Počkej!“
Řekla servírce o papír a tužku.
„Koukám na tebe od dětství. Přines papír.“
Připlazila se blíž.
„Dáš mi autogram, prosím?“
Nezapomeňte,
že byla celá nahá.
Jí to nevadilo. Pro ni je to uniforma.
Je to její pracovní uniforma.
Normálka.
Nejspíš to dělá už aspoň deset let. Nebylo to pro ni nic novýho.
Dřepla si.
„Podepíšeš se mi?“
Jak jsem tak psal, nevěděl jsem, kam koukat.
Poprvý jsem si nepřipadal jako celebrita,
spíš jako gynekolog.
Ani jsem se nedokázal pořádně podepsat.
Vypadalo to…
Bylo toho na mě nějak moc. Ten pták…
Pak přišla ona a roztáhla nohy…
A ještě to byla moje fanynka.
To se nevidí denně.
„Nikam nechoď. Až skončím, vyfotíš se se mnou?“
Chvíli si se mnou povídala.
Bylo to jako…
Nevěděl jsem, co říct. Byl jsem mimo. Dal jsem jí obří dýško.
Pak jsme našli jejího ptáka.
Zvedla ho a poděkovala divákům. Zatleskali jsme jí.
„Když jsi tady, dám přídavek.“
Přídavek?
Čekal jsem, s čím přijde.
Zmizela, nejspíš aby probrala,
co by pro mě mohli udělat.
Za chvilku vyšly všechny tři
s trsem banánů.
Byly to zelený banány.
Nesly je společně.
Začala hrát veselá hudba, holky tancovaly. Pak přinesly banány.
Jeden odtrhla
a oloupala ho.
A pak…
si…
ten banán vzala
a takhle si ho strčila sem.
Nevěděl jsem, proč to dělá.
Strčila si ho až dovnitř.
Pak se obrátily na diváky.
Vyšel DJ.
„Je tu nějaký dobrovolník, co by podržel košík?“
Myslíte…
Že bych si to nechal ujít?
Ani náhodou. Strčila mi ho do ruky.
„Pojď nahoru.“ Tak jsem šel na pódium.
Držel jsem na pódiu koš, ale nevěděl proč.
Netušil jsem, co mám dělat.
„Drž ho takhle. Když něco poletí, chyť to.“
Ten košík byl tamhle.
Začala hrát hudba. Odpočítali „raz, dva, tři,“ a pak zatlačila.
Vylezl z ní banán.
Vystřelil.
Pořád jsem nevěděl, co dělat. Letěl na druhou stranu.
Tak jsem po něm skočil.
Lidi tehdy tleskali jako vy.
Připadal jsem si jako člen uměleckýho dua.
Byl jsem u vytržení. Taková paráda.
Když show skončila,
zabalila se do deky
a dlouho si se mnou povídala.
Zjistil jsem spoustu zajímavých věcí.
Ptal jsem se jí,
jak to tam všechno dostane.
Fakt. Ptal jsem se jí, kam to dává.
Nechtěl jsem na ni naléhat, protože to byla žena.
Odpověď byla jednoduchá.
„Na takový věci musíš mít talent.
Tohle je moje teta.
V naší vesnici se tahle dovednost předává z generace na generaci.
Ne každý to dokáže.
Musíš mít talent.“
A já jí to věřím.
„Tady máš další peníze. Bylo to super. Děkuju.“
Rozloučili jsme se a já vyrazil domů do Bangkoku.
Šel jsem do kanceláře, abych to řekl svým poskokům.
Chvástal jsem se.
„Byl jsem na striptýzu s ptákama…“
Jeden z nich mi řekl: „Nose.
Proč jsi jezdil tak daleko? To samý dělají tady v Pattayi.“
„Ne, tam mají jen show s pingpongáčem.
To už jsem viděl.“
„Tohle je lepší.
Jsou to striptéři.“
„Tak se svlíkaj.
To dělají v každým gay baru.“
„Tohle je jiný.
Věř mi.
Byl jsem tam tuhle s kámošema.
Pak jsem tam vzal naše.
Mámu to rozbrečelo.“
Pozornej syn. Tak se mi to líbí.
Já tam mámu nevzal. Vzal jsem zaměstnance z kanceláře.
Celkem nás jelo dodávkou osm.
Čtyři ženy, čtyři muži.
Tyhle věci jsou pro nás v kanceláři důležitý.
Zato práce? To je fuk.
Tohle my děláme.
Jeli jsme do Pattayi. První představení bylo v devět večer.
Lístky stály 400 bahtů.
Já měl roušku, ale ostatní ne.
Nikdo mě nepoznal. Posadili jsme se. Věděl jsem, že nejlepší místa jsou vpředu.
Všech osm nás sedělo v řadě.
V představení účinkovali muži i ženy.
Ženský už jsem viděl, takže ty mě nechávaly chladným.
Až na jednu, co kouřila.
Kouřila frndou.
Vykouřila tak dvě cigára.
Jako by šlukovala a vydechovala.
Jak to dělala? Jak vydechovala?
Odkud to vycházelo?
Sledoval jsem ten kouř.
Šipky a balonky
nebyly nic zvláštního.
Ale odkoukal jsem to a konečně byli na řadě chlapi.
Na tohle jsem čekal.
Podnik a pódium byly asi takhle velký.
Bylo tam točitý schodiště.
A trochu míň světla než tady.
Světla byly jen napravo. Bylo tam to schodiště.
Svítilo tam takový to světlo,
v kterým vám září bílý oblečení.
První vystupovali mladý kluci.
Vypadali jako z vesnice, jako by vypadli z džungle.
Měli pekáče buchet a posvátný tetování.
Sešli po schodech jen ve spodním prádle.
Rozezněla se hudba.
Přicházeli pomalu.
Takhle.
Hudba byla stejně rušivá jako jejich vercajk.
Byli čtyři.
Z dálky si říkám: „Vycpaný.“
Mají to vycpaný.
Takovou hadici nikdo nemá.
To nejde.
Vyšli ven.
Byla tam tma, ale nějak to zářilo.
Nevypadalo to jako péro.
Spíš jako ruka v sádře.
Jak to mohlo být větší než jeho slipy?
Bylo to šílený! Chodil jako…
Čouhalo to ze tmy.
Takovou tam měl bouli.
Není možný. Blbost.
To chtějí jen oblafnout turisty.
Všichni čtyři stáli na pódiu.
Čtyři nebeští králové.
Začali svůdně tancovat.
Otírali se o sebe.
Jeden z nich zapálil několik svíček.
A kapal po sobě horkej vosk.
Bylo to sexy. Hrála sexy hudba.
Na konci vystoupení
se nás všech osm pořád dohadovalo, jestli je to nádobíčko pravý.
Nevytáhli ho totiž ze slipů.
Já si říkám: „Ani nápad. Bude to robertek.“
Rozřízli ho podélně a nastavili si s ním svýho bambána.
Je to lacinej trik i na podobnou show.
Pak vystupovaly zase ženy. Nuda.
Potom následovalo další pánský vystoupení.
Hudba.
Moment.
Nepřišel s prázdnou. Držel kanystr vody.
Takovej kanystr vody,
to je pět litrů.
Pět těžkých litrů.
Máš tam kanystr? Podáš mi ho?
Chci, jim to předvést. Takhle nějak scházel dolů.
Už teď se to pronese.
Fakt nesl něco takhle velkýho.
Hudba.
Kráčel víc frajersky.
Začal svůdně tančit. Já neměl tušení, k čemu ta voda je.
K tomu kanystru
byl přivázanej proužek látky.
Asi takhle dlouhej.
Někam sem.
Asi 20 centimetrů.
Vyšel nahoru.
Říkám si: „Co se děje? K čemu to má?“
A pak… došel
k Naew v publiku.
To je ta holka, co mi podala ten kanystr.
Požádal ji,
ať to na něj zavěsí.
Naew se ptá: „Za co?“
„Tady.“
Pak si sundal trenýrky
a Naew to málem schytala do brady.
Sedět o kousek blíž, knokautoval by ji.
Bylo to jak pružina…
Křičím: „Pozor!“
Zeptala se mě:
„Mám to udělat?“ Nikdo neodpověděl.
„Tak asi jo.“
Nechtěla odpověď, chtěla to zkusit.
Nasadila mu to na penis jako šerpu na politika.
Jak stužku pustila,
čekali byste, že ji váha pěti litrů vody
stáhne z penisu dolů.
Ale ne, ty vole!
Držel jako skála. A pak…
Ten kanystr pořád visel.
Visel nad zemí.
A jeho… Nevím, jak to nazvat.
„Čurák“ se mi nezdá.
Nezní to dostatečně uctivě.
Říkejme dál „burák“.
Jenže to nebyl jen tak ledajakej burák.
Normální buráci jsou „hm, aha“. Tenhle byl „áááá!“
BURÁK!
Tomu říkám burák!
Jeden zvedák na bradu, a je po vás.
Ten burák unese kanystr vody!
Celej podnik včetně majitele skandoval.
Korejci, Japonci, všechny národnosti.
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm, devět, deset. Hurá!
Povolil a kanystr padl na zem.
No teda…
Bylo mi podobně jako s tím ptáčkem.
Zvedl burákem kanystr.
Existuje národ plný takových zázraků, a já ho objevil až teď?
Celej život jsem o to přicházel.
Považoval jsem to za zlatý hřeb show.
Ale pak ten kluk říká: „Počkat, ještě je tu můj brácha.“
Jmenoval se Arty. Byl světlejší pleti.
Pocházel z Isanu. Špičatý zuby. Asi měl svou práci rád.
Říká: „Teď já!“
Popadl dva kanystry.
Tentokrát s delší stuhou. Jo, dva.
Přinesl je Bellově manželce Am.
Bellu měla po pravici.
Je to kus chlapa.
Jestli jste sledovali Kao Kon La Kao, tak on je MC.
Am je velice laskavá žena.
Nerozčiluje se.
Kluk ji žádá: „Pověste je na mě.“
Předvedu Am.
Nakonec to udělala.
Arty ho měl ještě většího.
Jakmile byla stuha na místě…
Jak je to možný?
Zatnul. Napočítal od jedný do deseti.
Když je věšela,
zněla Bellova žena asi takhle.
„To se mi nelíbí. Neměla bych.“
Ale pak jako by se v ní cosi probudilo.
Poskakovala.
Pusu dokořán.
Slzy v očích.
Po zbytek večera.
Nekecám.
Zvedl to, počítal do deseti
a zase kanystry položil. Vysloužil si od nás velkej potlesk.
Ostatní byli nadšený. My se mu klaněli.
Pak slezl z pódia
s kovbojským kloboukem na dýška.
Fajn. Dali jsme mu peníze,
ale já byl pořád skeptickej.
Neměl ho vyztuženýho?
Bylo to skutečný? Viděl jsem to,
ale nesáhl jsem si.
Zatímco procházel s kloboukem,
sešel k nám.
Pak kolem a všechny obešel.
Od pár lidí něco málo vybral. Číňani mu nic nedali.
Když přišel k nám, zeptali jsme se,
jestli ho má pravýho.
Vezmeš si ten kanystr?
Dobře.
Zkus ho zvednout.
„Máš ho pravýho?“
Chodil kolem a dál vybíral.
„Máš ho pravýho?“ Neodpověděl.
Místo toho přišel zezadu a popleskal nás po zádech
tím svým burákem.
Takhle na nás ťukal.
Jako masáž šíje a ramen zezadu.
Předvedu Naew.
„Tady to mám ztuhlý.“
Tak se na ni seběhli čtyři,
jako by to dělali každej den.
Poklepali ji na přední straně stehen. To vyváděla.
Vyla radostí.
Když skončili,
celí nadšený jsme jim dali dýško.
Rozdali jsme tu noc asi 10 000 bahtů.
Až mi došly peníze.
Musel jsem měnit velký bankovky, aby pokračovali.
To jsou speciální talenty. Musíme je podpořit.
Musel jsem si půjčit od zaměstnanců. „Zaslouží si víc.
Nic takovýho jsem neviděl.“
Viděli, že se nám to líbí, tak se snažili.
Soustředili se na nás.
Obklopili nás.
Ostatní je ignorovali.
Číňani jim nedali skoro nic.
Tak chodili k nám.
Po jejich vystoupení přišly další ženy.
Byli jsme na odchodu, protože já už si to užil.
Byl jsem v sedmým nebi. Řekla mi: „Ještě neodcházejte.“
Majitel říkal: „Ještě nechoďte.
Počkejte na poslední dějství. Bude to ještě lepší.“ To vůbec jde?
Tak jsem počkal.
Pak přišlo finále.
Spustila hudba.
Vyšli čtyři chlapi
s dlouhýma bubnama.
S bubnama.
Nesli ty kratší dlouhý bubny.
Zvládnete si to představit? Kratší.
Dva bubny na čtyři chlapi.
Mysleli jsme, že nás jdou bavit.
Tancovali jsme a povzbuzovali je, jako by to byl koncert.
Sešli dolů.
Jeden řekl, ať zabubnuju.
Pořád nevěděli, že jsem to já. Řekl: „Zabubnuj.“ Poslechl jsem.
Byl to kožený bubínek.
Bolela mě z něj ruka. Uprostřed byla černá tečka.
„Zkus to.“
Podal mi buben.
Pak dal druhý Naew.
Vzala si ho.
Představ si, že jsi Naew. Držíš buben.
Vezmi si ho.
Tady je přední strana.
Pak se zeptal Naew:
„Kolik cha?“
Naew řekla: „Cha-cha-cha.“
Postavil se.
Sundal si kalhoty.
A zabubnoval burákem.
Naew nevěděla, jak zareagovat.
Začala tancovat.
Říkal: „Ne, prosím. Netancujte. Trefil jsem se do okraje.“
Pak hráli na oba bubny najednou.
Co je to za rytmus?
Něco vám povím.
Bylo to skvělý.
Když hráli, spadnul jsem na záda.
Ležel jsem na zemi.
Tak moc jsem se smál, až jsem spadnul ze židle.
Bylo to skvělý. Lidi mysleli, že jsem omdlel.
Mohli jsme se zbláznit.
Bubnovali a bubnovali
a pak jsme jim dali dýško.
Zasypali jsme je penězma.
Ale pořád jsem byl skeptický.
Nevěřil jsem, že je mají pravý.
Tak když skončili,
postavil jsem se a říkám:
„Můžu si sáhnout?“
Potřeboval jsem to vědět. Bez váhání souhlasil.
Postavil se. „Posluž si.“
Na tuhle chvíli nikdy v životě nezapomenu.
Vstal jsem
a sáhnul mu na buráka.
Postav se na chvilku. Nebudeš na mě muset sahat.
Jen ať to vidíte.
Vstaň. Natáhni ruku. Jen jako.
Vezmi si to.
Přesně takhle to vypadalo.
Takhle jsem ho chytil
a pěkně ho pohladil až na špičku.
Zmáčknul jsem ho, abych věděl, jestli není umělej.
Není napíchanej? Není to atrapa?
Ale ne, byl pravej.
Vykřiknul jsem: „Ty jo! To je ale pořádná anakonda!“
Byl obří.
Nevím, jak to popsat.
Připomínal mi bambus plněnej rýží z Nong Mon.
Nebo klobásu z Ubonu.
Jak to nazvat?
Tak moc mě to uchvátilo, že jsem upadnul do transu.
Držel jsem ho a mluvil na něj.
„Odkud jsi?
Ze Sa Kaeo, co?
Vždycky jsi ho měl tak velkýho?“
Odpověděl:
„Nenechal jsem si ho zvětšit.
Je to vrozená vada.” Vejtaha jeden.
Taky bych chtěl mít takovou vadu.
„Fakt? Řeknu ti to upřímně.
Rád jsem tě poznal.“
No fakt.
Víte, jak potřesete rukou někomu, koho neznáte?
Já si potřásl jeho pérem.
„Těšilo mě.“
Pořádně jsem ho zmáčknul. „Ty vole. Seš skvělej.
Jak to, že je tak pevnej?“
„Mám na to speciální techniku,
ale je to tajemství.“
Takhle to vypadalo. „A co on? Odkud je?“
Jeden byl z Bueng Kan.
Další ze Suvannakhetu a Laosu. Potřásl jsem si se všema,
zatímco jsem s nima mluvil.
Povídali jsme si dlouho.
Když jsme domluvili, šli jsme si každý po svém.
Byl jsem tím fascinovanej.
Musím se k něčemu přiznat. Pak to vystřihneme.
Vrátil jsem se do hotelu a celou dobu jsem si říkal:
„To nemůže být těžký.“
Byla skoro půlnoc.
Šel jsem si pro khao tom a pak se vrátil zpátky.
Osprchoval jsem se.
Stál jsem před obrovským zrcadlem.
Nejdřív jsem zkusil brýle.
Tyhle.
Vypadáš ospale. Stoupnu si sem.
Bože.
Jakmile jsem je zavěsil, spadly.
Málem mi upadly pacičky. Mám jen jedny.
Málem se rozbily čočky. Spadly na podlahu.
Do háje. Ale třeba sklouzly kvůli tý gumičce.
Odpoledne jsem si koupil Yakult.
Měl jsem začít tím. Vytáhnul jsem ho z lednice.
Zavěsím ho.
Zkusil jsem dvě lahvičky.
Bože.
Pořád moc těžký?
Asi musí být prázdný.
Tak jsem je vypil.
Zbyly jen lahvičky a fólie.
Stejně to nešlo.
Víte, co jsem zvládnul?
Alobalový víčka.
Vyhladil jsem je do půlkruhů. To jsem zvládnul.
Celá ta show
zničila životy manželů všech přítomných.
Byl konec.
Všechny nás zahanbili.
Pamatujete na tlouštíka Bellu?
Před tou show byl jediným mužem v životě své ženy.
Pak narazila na něco…
mnohem lepšího.
Teď si Bella pořád stěžuje. „Víš, co dělá od tý blbý show,
když se sprchujeme
a vidí mě nahýho?“
„Cukrú.
Cukrú.
Jako dospělí, když vidí nahý dítě.
Tohle mi dělá.“
Takhle vypadá speciální talent.
Říkali, že takový bar musí provozovat tajně.
Jinak by jim ho policie zavřela.
Přemýšlel jsem proč.
Jsou to výjimečný a jedinečný talenty.
Velmi cenný.
Schopnost takhle mistrně ovládat péro nebo frndu
se nijak neliší od anglickýho fotbalisty
hlavičkujícího během 48 kilometrů dlouhýho pochodu.
To dělá hlava, ne?
Dánský potápěč se na jeden dech
potopí do 202 metrů a překoná světový rekord.
Má šikovný plíce.
Američanka zastaví lopatky vějíře jazykem.
Do minuty rozložila přední část větráku
a zastavila ho.
Jazykem.
Celkem ho dokázala zapnout a vypnout 35krát za minutu.
Využila svůj talent.
Když velkýho buráka máš, zabubnuj.
Nebo vystřeluj ptáky z frndy.
Ptáky, želvy, ryby.
Tomu říkám nejlepší útulek.
Vláda by je měla podporovat, ne tajit.
Nebuďte upjatý.
Je třeba to podporovat a učit další.
Jako s thajskou masáží. Je to super měkká síla.
Není to měkká síla, ale super měkká síla.
Je to měkká síla měkkých částí těla.
Předávejte ji dál,
aby lidi věděli, co frnda dokáže.
Že je jako skladiště.
Alcazar a Tiffany by mohly ukazovat víc než jen zpěv na playback a vtipy.
Když už se nechají operovat.
Taky by mohly přidat víc místa pro další zvířata.
Nemusí končit u ptáků. Mohly by tam mít i krokodýly.
Cizinci milují krokodýly. Nebo čtverzubce.
Ty jsou rozkošný, když se bojí.
Nebo třeba zkuste udělat tajný program, ať je to překvapení.
Vyleze Crybaby nebo někdo jinej.
To by byla reklama.
A proč se omezit jen na bubny?
Existuje spousta hudebních nástrojů.
Co thajský xylofon? Obejmou si vzájemně krk?
Co soutěžit s Američany a zastavovat burákem větráky?
Tohle by se mělo podporovat, ne ukrývat.
Může to propagovat úřad pro cestovní ruch.
Nemusí vyhazovat stovky milionů za slavný herce do reklam.
Stačí TikToky. Je to hračka.
Pozvěte lidi na show. Je to super měkká síla.
Klidně se inspirujte.
Ať lidi v Pattayi nebo Phuketu říkají:
„Dobrý den, vítejte.“
Nešlo by to?
„Dobrý den, vítejte. Teď show zadarmo. Pivo za 400 bahtů.
Užijte si to. Radost. Bavte se. Dobrá nálada.
Girl Power. Máme ryby. Máme želvy.
Máme ptáky. Máme krokodýly.
Nebo čtverzubce.
Ping pong, balónky, kouření, banány.
Pojďte se podívat.
Máme Supermana.
Superman. Podáš ruku. A můžeš zatřást pérem.
Obří péro hraje cha-cha-cha.
Obří péro zvedá kanystry s vodou.
Obří péro, co masíruje. Obří péro superstar.
Obří péro, co masíruje. Naše obří péro nikdy neumře.
Naše obří péro je freestyle.
Vítejte v Thajsku.
Mají chudí práva?
Ale my máme péro.
Máme frndy.
Žijte Thajsko. Zapni si kalhoty.
Aby se Thajcům hezky žilo, přestaňte nás ojebávat!“
Přeju šťastnou cestu domů!
Dobře dojeďte!
Vstávat, je konec! Díky!
Překlad titulků: Anna Farrow