Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mine damer og herrer
og LGBTQ,
giv en hånd for den enestående…
Slå hænderne sammen uden hæmninger
for den enestående
Udom Taephanich.
Mange tak.
Tusind tak.
Er du sur og trist, så klap i hænderne
Når en person ankommer på en scene,
og folk skriger og klapper,
må den person være ret berømt.
Så jeg ved, jeg er berømt.
For at være ærlig, ved jeg godt, jeg er berømt. Jeg er ret populær.
Men hvis I bad mig sætte et tal på? Det kan jeg ikke.
Jeg ved det ikke, for man kan ikke måle berømmelse
på samme måde, som decibel måler lyd.
Jeg kan ikke vide det.
Kendisser, skuespillere og sangere ved det, når de går ud,
og folk beder dem om fotos og autografer.
De ved, de er berømte, men de ved ikke hvor meget.
Jeg indså, hvor berømt jeg er,
da Vinij Lertratanachai
inviterede mig til at spille fodbold.
I kender ham, ikke?
Han arrangerede Liverpool mod Man United.
Det var sjette gang, han ringede. Jeg sagde altid nej,
fordi han var i Bang Pa-In, og jeg var i Bang Kapi.
Det er en lang køretur.
Før jeg var hjemme igen, ville det være blevet sent.
Jeg sagde: "Jeg har travlt, jeg er lige blevet opereret i knæene,
jeg har ikke spillet, siden jeg var munk, osv."
Men han ringede igen en aften for sjette gang:
"Lad os spille fodbold."
Som sædvanlig kom jeg med en undskyldning.
"Jeg tegner lige nu. Jeg har ikke tid."
"Kom. Du vil ikke fortryde det. I morgen kl. 16."
"Hvem spiller? Jeg vil ikke. Jeg har ikke engang sko."
"Jackson Wang."
"Skal jeg spille med Jackson Wang? Seriøst?"
"Ja, han er her i landet. Han kan lide at spille, når han har fri."
"Kommer han virkelig?"
Jeg var klar til at tage helt til Betong nu.
Jackson Wang, for pokker!
Man ville skulle købe en billet, en dyr én,
og rejse endnu længere for at se ham.
Min niece Ratsamee er en stor fan.
Hun betalte i dyre domme for at se ham så lille,
og jeg havde chancen for at spille på samme hold som ham.
Så jeg sagde ja. Tidligt næste morgen købte jeg sko.
Han sagde, det var super VIP. En eksklusiv gruppe.
Jeg følte mig speciel. Jeg skulle selv køre derhen.
Men min niece, Ratsamee, satte sit hår før daggry.
Hun ankom i sit bedste tøj: "Må jeg ikke nok tage med?"
-"Nej, det er kun VIP'er." -"Jeg vil bare gerne se Jackson Wang.
Sidst var han så langt væk."
Jeg sagde: "Jeg ved ikke, hvor tæt du kommer.
Hans livvagter er benhårde."
I har vel hørt om dem?
"Må jeg ikke nok? Jeg bliver bag hegnet."
Så jeg lod hende køre.
Da vi ankom,
banen lå ved RCA,
var der en masse livvagter, som om folk vidste det.
Hundredvis af fans ventede bag hegnet på at få et glimt af Jackson Wang.
Jeg syntes, det var ondt at lade hende blive udenfor,
så jeg sagde: "Ratsamee, jeg får dig ind."
Det skulle kun have været mig.
Hun spurgte: "Hvordan gør vi det?"
"Hvis de spørger, så er du min massør."
"Men jeg kan ikke give massage."
"Det bliver du nødt til.
Hvis du er heldig, får Jackson krampe, så du kan give ham lyskemassage."
Det overtalte hende til at gå med ind.
En vagt spurgte, hvem jeg var. "Nå, du er Nose. Hvem er det?"
-"Det er min massør." -"Kør derover i VIP-zonen."
Vi parkerede i VIP-zonen.
Jeg sagde: "Bær mine ting. Og mine sko. På den måde ligner du min massør."
Vi gik cirka 15 meter
ind i et fitnesscenter med glasvægge på størrelse med dette rum.
Jackson Wang stod og lavede en muaythai-dans med Tony Jaa.
Så I TikTok-klippet? De dansede, og han vendte sig mod mig.
Så tog Tony Jaa mig med og viste mig rundt.
Min niece var så tæt på. Hun var overlykkelig!
Normalt ville hun få at vide: "Gå derhen. Du er ikke VIP."
Men her sagde de: "Kom med os."
Jackson Wang stod lige der. Hun…
Jeg sagde: "Tag et billede. Brug din telefon."
"Onkel, jeg er svag i hænderne."
Jeg har aldrig set nogen få svage hænder.
"Jeg er svag i hænderne."
"De må ikke være svage nu. Det er din chance."
"Han er…
Wow."
-"Tag nu det billede." -"Jeg vil ikke forstyrre ham."
"Tag dig nu sammen."
Endelig
var han færdig med at danse med Tony Jaa, og vi skulle klæde om.
Jeg fulgte efter Jackson Wang ind i omklædningsrummet,
som var fyldt med unge modeller og skuespillere.
Så vidt jeg husker, var Golf Pichaya der også.
Og Khem Hussawee.
De var alle mindst 1,75 høje og havde lys hud.
Og de skiftede til deres trøjer. De var virkelig mange.
Oat Pramote genkendte mig: "Hej, Nose."
Jeg hilste på ham og satte mig med dem.
Der var bænke med trøjer og sokker til alle.
Jeg fandt mine sko og tog et sort sæt tøj på,
fordi Jackson Wang var på det sorte hold.
Så sagde Oat til mig: "Du er på det andet hold."
-"Hvad? Det vidste jeg ikke." -"Det er dit hold."
Gæt, hvem der var på det andet hold? Vinij Lertratanachai.
Vinij præsenterede mig for en anden fyr: "Det er den nepalesiske ambassadør."
Den nepalesiske ambassadør. Supergammel fyr.
"Og ved siden af står kongen af Bhutans nevø."
Kong Jigmes nevø. Hvordan skulle jeg opføre mig?
Der var Jackson Wang. Her var kong Jigmes nevø.
Skulle jeg bukke, når jeg gav ham bolden?
"Deres Højhed, tag venligst frisparket"?
Jeg var forvirret. Og jeg ville ikke være på det hold.
Jeg ville spille med Jackson Wang.
Jeg ville give ham bolden, forstår I? Sludre med ham.
Være et hold. Holde hænderne sammen inden kampen.
Det ville have været en ære.
Men jeg var på de gamles hold. Og ved I hvor? Jeg var angriber.
En angribers job er at score mål. Jackson Wang var angriber for de unge.
Vi var så langt fra hinanden. Hele kampen så vi kun hinanden på afstand.
Jeg havde ikke spillet længe. Jeg fik kramper efter fem minutter.
Klokken var, 16 og det var varmt. Jeg havde det hårdt.
Men udover dem udenfor stadion
var der omkring 100 fans i VIP-zonen.
De kom med thai-skuespillerne.
De var skuespillernes og det udenlandske holds managere.
Omkring 100 af dem. De stod langs banen bag en række buske.
De blev bag den hvide linje med deres kameraer. En hel flok.
Jeg spillede i fem minutter og ville skiftes ud.
Jeg gad ikke mere. Jeg var ligeglad, jeg ikke kunne se ham.
Jeg ville hjem. Men de gamles hold havde ingen reserver.
Jeg gik bare rundt. Jeg kunne ikke fokusere på kampen.
Drømte om en paraply.
Hvad fanden lavede jeg der? Kampen blev ikke sendt på tv.
Havde der været tv-kameraer, ville jeg have været…
Men ingen så det. Jeg så forfærdelig ud.
Til sidst måtte jeg gå fra banen. Det var så varmt.
Der var ingen træer der, så jeg måtte…
Der var en gymnastiksal. Jeg stod i dens skygge.
Da indså jeg, hvor berømt jeg er.
Der stod fans bag buskene for at se Jackson Wang,
og de vendte sig om og så mig cirka ti meter væk.
Jeg gik fra banen til buskene.
"Hej. Hej med dig.
Det er Nose! Lad os tage et billede med ham."
To eller tre af dem kom over.
"Vil I have et billede med ham?" Nogen råbte:
"Ja, okay."
Så berømt er jeg.
"Ja, okay"-berømt. Hold da op.
Det var som at få stukket en kniv i hjertet.
Jeg så allerede skidt ud i shorts med mine skæve ben og mørke, plettede hud.
Og så…
"Ja, okay", og de tog billeder bare for at få tiden til at gå.
Da kampen var slut, tog de os tilbage til omklædningsrummet
for at få et bad.
Jeg var én af de første, der forlod banen. Jackson Wang og hans hold var bag mig.
De var alle sammen flotte.
Jeg turde ikke gå hen til dem. Jeg gik foran dem.
Jeg husker det tydeligt. Tre mænd i mørke skjorter kom hen til mig.
"Nose?"
De var på min alder, vi kunne være vokset op sammen.
De havde set mine tidlige shows.
"Må vi få et billede?"
Jeg var så glad for, at nogen ville have et foto.
Jeg sagde: "Lige et øjeblik. Jeg skal tisse."
Jeg kunne ikke holde mig længere.
"Jeg løber hen på toilettet. Jeg er straks tilbage."
Jeg gik hen for at tisse.
Jeg gik ind.
Jackson Wang og hans hold var der.
De var ved at klæde om.
Hvis jeg gik ud og tog billeder, ville jeg ikke se Jackson Wang topløs.
Hvis det havde været jer, var I gået fra en topløs Jackson Wang?
Jeg ville blive og se.
De klædte alle om.
De havde selvfølgelig alle sixpacks. Men det var deres funklende aura.
Jeg har set folk med lys hud før, men funklende hud som den
ser man ikke tit.
Jackson Wang må spise neonlys til middag. Han havde virkelig udstråling.
Spillerne og de gamle klædte om og badede.
Jeg blev hængende ved Jackson Wangs skab
i håb om at få et glimt af ham.
Så ville jeg have noget at fortælle mine børnebørn.
Nå, jeg gjorde, hvad jeg skulle.
Jeg blev færdig og gik, som jeg havde lovet,
fordi jeg er voksen. Jeg holder mit ord.
Jeg gik udenfor,
og der var 100 mennesker, der ventede på, at Jackson Wang skulle komme ud.
Jeg kom ud.
Livvagterne kom hen til mig.
"Nose, hvem leder du efter?"
"Der var tre personer på min alder.
De ville have et billede, men jeg var på toilettet et stykke tid."
"Leder du efter tre mennesker?" Han hviskede ned i sin krave.
Hvorfor elsker livvagter at tale ned i deres kraver?
Nogle af dem talte ned i deres ærmer.
"Bare rolig, jeg finder dem.
Hvem ville have et foto med Nose?"
Og ved I hvad?
Der var stille.
Fuldkommen stille.
Jeg trak ham i skjorten: "For fanden.
Lad være, din skid. Det er…
Jeg har ingen steder at gemme mig."
Da han indså, jeg var flov, råbte han endnu højere:
"Alle sammen!"
Fandens også.
"Hvem vil have et foto med Nose?"
Stilhed.
Det skete foran alle. Det var så pinligt.
Og midt i stilheden trådte nogen frem.
"Ja, hvorfor ikke?"
Pis!
Jeg er "Ja, okay"-"Hvorfor ikke?"-berømt.
Så berømt er jeg for tiden.
Jeg følte, jeg havde mistet al min selvtillid.
Fuldstændig. Jeg satte mig ind i bilen.
Normalt er der en efterfest, men jeg ville hjem.
Vi er forskellige kaster.
Jeg gik ind et øjeblik,
og de lyshudede, flotte fyre talte et vestligt sprog.
Jeg følte ikke, jeg passede ind.
Hvis vi havde kaster, ville de være i den regerende kaste,
og jeg ville være en urørlig.
Så jeg satte mig ind i bilen.
Ratsamee kørte, mens hun sang og fløjtede hans sange.
Bitch.
Jeg var deprimeret. Jeg havde mistet min selvtillid.
Det ramte mig hårdt. Jeg var knust. Jeg var forældet.
Jeg er en forældet person. Jeg skulle ikke være taget med.
Jeg følte mig såret, men det er ikke alt.
Når folk beder mig om et interview til en webside eller et universitet,
elsker de at spørge, og det er normalt det sidste spørgsmål:
"Har du noget, du gerne vil sige til den nye generation?"
Mig?
Sådan én som mig?
Hvad kan jeg sige til den nye generation? Jeg er forældet.
Hvem er de? De er generationerne efter mig. De er nye, ikke?
Jeg er Gen X.
Efter mig er der
Y, Z og Alfa, ikke sandt?
Før var der Baby Boomers.
Hvem er Baby Boomer? Det er Prayut.
Der er Prayut, Prawit
og Bird Thongchai.
I Gen X er der Uncle Phol
og Shaman Pla.
Se selv. Sådan er min generation repræsenteret.
I Gen Y er der Nont Tanont,
Gun Napat og Bella. Hun er Y.
Bella er Y.
Der er også BOWKYLION.
Dernæst er der Gen Z med 4EVE, ikke? 4EVE.
Alfaerne er kendissernes børn. Saifahs barn, Chompus barn og andre.
Så til næste generation, altså dem efter mig, hvad kan jeg sige?
Ved I, hvordan Gen X voksede op? Senere generationer som Y,
for at give jer et eksempel, I voksede op med kondenseret mælk på rør.
I kendte ikke til andet. Det kom i rør.
Men det havde Gen X ikke. Ikke os.
Min generation fik kun kondenseret mælk på dåse.
På dåse.
Og for at drikke mælk på dåse
skulle man åbne den som en anden blikkenslager.
Det krævede mange værktøjer. Kniv, hammer, skruetrækker.
Det var svært at gøre alene.
Selvfølgelig var der dåseåbnere.
De lignede Shivas trefork.
Men 95 % af dem var rustne.
De var gamle og slidte.
Der var dele, der stak ud i alle retninger.
Jeg ved ikke, hvad de var til, men de var ubrugelige!
Man kunne ikke åbne noget, ikke engang en dåse fisk.
Jeg måtte stjæle min mors hakkekniv og bruge den spidse ende.
Hvis hun så mig, fik jeg skældud, fordi jeg ødelage den.
Så jeg… Det var virkelig svært at gøre alene.
Man satte den mellem benene.
Bankede løs. Man svedte.
-Fik man hul, kom mælken så ud? -Nej.
Man skulle også have hul i den anden side.
Derefter
prøvede man at hælde lidt på en stegt brødpind
for at spise det med Ovaltine.
Men kom det ud? Nej! Hvad skulle man gøre?
Puste i den.
Havde de haft Covid, var vi alle døde.
Når man havde fået nok,
for ingen kunne tømme dåsen på én gang, skulle den opbevares.
Men hvordan? Man måtte stille den på en tallerken fyldt med vand.
En tallerken med vand. Men så blev den fugtig.
Så rustede den.
Ved kanten, hvor mælken kom ud, tørrede det og lignede et herpesudslæt.
Som om den havde herpes.
Så var den ikke så appetitlig længere. Etiketten blev blød.
Så ja. Sådan levede vi. Hvad kan jeg lære de unge?
Det er, hvad jeg kender til.
Hvordan voksede jeg op? Min mor ønskede, jeg havde buskede øjenbryn.
Sommerfugleærteblomst.
Vi tog ikke kosttilskud. Ingen E-vitamin til hårvæksten.
Sommerfugleærteblomst.
Gen X kom blomster på vores øjenbryn. Shinchans så stadig bedre ud.
Vi anbragte dem tilfældigt.
Virkede det?
De har studeret det. Det virker ikke. Blomsterne gjorde intet.
Hvis de gjorde, ville folk så få øjenbrynene tatoveret eller tegne dem op?
Indere og latinoer behøver det ikke, deres er tykke.
Sådan voksede jeg op.
For ikke at tale om en højere næseryg.
Da vesterlændingene kom hertil, ville mødre give børn længere næser.
Så de trak os i næsen.
Alle i nabolaget gjorde det.
Men min mor fik ikke alle oplysningerne.
Normalt trækker man fra næseryggen til tippen.
Min mor trak i tippen.
Sådan endte jeg sådan her. Hvem kan jeg sagsøge?
Der var også en myte om fåresyge. Ja, fåresyge.
I stedet for at komme til en rigtig læge, fik jeg traditionel kinesisk medicin.
Hvad gjorde han? Han skrev "tiger".
Jeg havde fåresyge, og han skrev "tiger" i lilla.
Han skrev "tiger". Jeg ville virkelig gerne vide hvorfor.
Så jeg spurgte ophavsmanden.
Han sagde, kineserne tror, at når vi har fåresyge, er vi som grise.
Det hedder en grisehage.
Man skriver "tiger"
for at skræmme grisen.
Har I nogensinde hørt om dét?
Hold da op.
Og når vi havde mundsår som børn, blev vi taget et særligt sted hen.
Det var altid det samme. De gned en lilla medicin på såret.
Det blev ikke i munden.
Det var noget lilla væske, der ikke kunne klistre.
De gned det på, og straks efter så man…
Kun savl. Ingen medicin derinde overhovedet.
"Tiger"-behandlingen irriterede mig virkelig.
Hvis "tiger" kunne gøre ting mindre, ville man skrive det på ens lægge. Ikke?
Man ville ikke behøve fedtsugning.
Fyre, der føler, at deres manddom er udfordret, ville skrive "hest".
Vil du have den større? Anaconda.
Sådan voksede jeg op.
Gen X voksede op med kun to slags kaffe.
O-liang.
O-yua.
"O" betyder "sort". "Liang" betyder "kold".
"Sort kold." O-yua betyder "sort varm".
Sjældent tilføjede man mælk. Det hedder yoklor.
Det var alt.
Men nu om dage står vi fra Gen X
ved skranken på Starbucks, som om vi er uuddannede.
Alt er på engelsk.
Der er espresso, cappuccino, mokka,
latte,
caramel macchiato. Der er en… frapp…
Frappuccino.
Og hvad ellers? Man skal vide, hvilke bønner man vil have.
Hvad? Skal jeg vide, hvad de er?
Der er mørke, mellem og lyse.
Der er bønner fra Etiopien.
Fra en masse lande. Skal jeg vide dét?
Hvorfor dyrker Etiopien kaffe? Var de ikke fattige?
Jeg troede ikke, de havde mad nok.
Jeg aner sgu intet om det her. Og…
Så kopperne.
Det er ikke lille, mellem og stor. Det er Ariana Grande osv.
Hvad er dét?
Venti Benti.
Der er også en høj. Det er for meget.
Jeg kan lide bønnerne, de kalder "fruity". De spørger: "Vil du have fruity?"
Det minder mig om 80'er-bandet Fruity and Kiriboon.
Jeg er så forældet.
Jeg følte presset: "Nose Udom bestiller." Jeg måtte ikke se dum ud.
"Jeg har fået for meget kaffe, jeg tager en æblejuice."
Sådan voksede min generation op. Hvad kan jeg lære de unge?
De ting, Gen X eller ældre generationer kender til,
har ingen betydning for de unge i dag.
Man samler en masse visdom, så man kan give den videre,
men hvordan ved man, at det ikke bliver som…
Lomotil.
Hvis I kender det, betyder det, vi er på samme alder.
Lomotil var Gen X' og Baby Boomers' diarrémedicin.
Hvis man havde det skidt…
Når man havde diarré, var det første, man tænkte på, Lomotil.
Og den tid på måneden blev et hygiejnebind kaldt en Kotex.
Selvom man brugte et andet mærke.
Hvad hed instant-nudler?
Vi kaldte dem Mama Nudler, selvom de er Yum Yum.
Det samme med Lomotil. Al diarrémedicin hed Lomotil.
Men Lomotil blev til sidst forbudt.
Det er en medicin, som…
De siger…
Den reducerer tarmbevægelser.
Den stopper afføringen, så bakterierne bliver derinde,
når man i virkeligheden burde slippe dem fri.
Det er nok at tage elektrolytter.
Men man tog Lomotil.
Forestil jer, at I har en hel masse Lomotil.
Nok til at sælge som PIMRYPIE.
Og I giver det til de yngre generationer. Sådan er det.
I ville give dem noget, der er udløbet, noget, de ikke kan bruge.
Derfor forsøger jeg ikke at give dem gode råd.
De har meget mere styr på det, end jeg har.
For at få information og viden behøver man ikke en underviser.
Man behøver ingen til at lære én hemmeligheder.
Alt står på internettet. Jeg kan ikke lære dem noget.
Ældre generationer, I skal udelukkende opføre jer, så de stadig respekterer jer.
De ting, I prøvede at stoppe dem fra at gøre,
kan de få succes med.
"Bliv ikke entertainer…" Se på Lisa.
Se på Bam Bam.
De har succes med de ting.
Brug ikke makeup. Du er for ung.
Se på Nesty, den transkønnede teenager.
Købte et hus til sin mor som 14-årig.
Og Eclaire Juepak fra Khlong Toei-slumkvarteret.
Hun købte et hus til 30 millioner baht ved siden af Opal.
Trives de måske ikke?
Jeg fik besked på at droppe kunst: "Hvad kan tegneserier føre til?"
De sagde, jeg ville sulte som kunstner.
Kender I tegneserietegneren Crybaby?
Hun tjente over 100 mio. de første to dage af sin udstilling.
De gamle kunstnere, selv de store, har ikke tjent så meget i hele deres liv.
Så tro ikke, at I har noget at lære unge mennesker.
Bare ti stille.
Især alle de gamle, der arbejder i parlamentet.
Klap ikke. Jeg vil ikke uddybe.
Når jeg har problemer, er I der aldrig.
Siger jeg mere, sagsøger Srisuwan mig bare.
Den skid har for meget fritid.
Det nytter ikke. Jeg er ligeglad.
Hvad jeg gerne vil dele med de yngre generationer er ikke viden.
Det er en fejl, jeg begik.
Ældre mennesker
har den fordel at have begået flere fejl.
De har haft flere muligheder.
Så vi kan tage de fejl og lære af dem, så vi begår færre fejl.
Dem, der er mest erfarne, er dem, der har begået fejl.
Det er sandt.
Så dét, jeg vil fortælle de unge, er en fejl, jeg har begået.
Jeg klokkede engang så meget i det, at jeg nær fik mig selv slået ihjel.
Jeg var 20 på det tidspunkt.
Jeg opførte mig som en typisk handelsskoleelev.
Som 4 Kings.
Fordi jeg gik på handelsskole.
Jeg havde skoleuniform, solbriller og al den slags.
Jeg vidste ikke hvorfor, men jeg efterlignede de ældre drenges gang.
Vi bevægede os i flok med skuldrene oppe, som om vi frøs.
Og som om vores hofter var gået af led. Vi gik sådan…
Det var, som om vi havde grus i skoene.
Vi gik rundt, som om vi var handicappede.
Vi anede ikke hvorfor.
Vi opførte os, som om alle ville slås, bare de så på os.
De bad selv om det.
Men i virkeligheden ser man på folk, når man vil lære dem at kende.
Ikke sandt?
Man kan ikke bare glo på deres bryster uden at tale.
Det virker ikke. Man kan ikke se på deres knæ.
Jeg ved ikke, hvor vi havde det fra.
Vi bevægede os i flok i vores skoleuniformer.
Jeg lod mig påvirke af mine venner.
Mødte vi gymnasieelever, bankede vi og hånede dem.
Vi tog bælterne fra deres uniformer. Passede de overhovedet?
Nej, de var bredere end vores.
Vi stjal uniformer fra handelsskoleelever. Kunne vi bruge dem? Nej.
Vi tog spænder og andre ting.
Vi gjorde som vores venner og sagde, at vi gjorde det for skolen.
For at ære vores skole, som vi elskede så højt.
Aldrig besøgt den siden.
Jeg har ikke brugt uniformerne. Jeg fulgte bare med strømmen.
I mine 4 Kings-dage læste vi alle bogen Mad Dogs and Co.
Hvis ikke I var født dengang, handler den om et eventyrligt liv.
Jeg tog til vandet med mine bedste venner, Ueng og Peera.
De fik idéen. Jeg fulgte bare efter. Wilai var der også.
Så fire i alt. Vi tog på Samet.
Forestil jer Samet fra 30 år siden.
Der var ingen badehoteller. Vi boede på Sai Kaew-stranden.
I en bungalow bygget af naturmaterialer.
Der var kokospalmer.
Alt var lavet af kokosnødder og palmetræ. Lutter naturmaterialer.
Og den lå lige på stranden.
Vi boede der to nætter. Den første gik fint.
Den anden aften drak vi på en bar på stranden.
Det var en natklub med reggae og sådan.
Vi drak øl.
Ved bordet ved siden af vores sad otte personer.
Én af mine venner sagde: "Dom, vil du have en øl?"
-"Nej." -"Du er sgu nederen."
"Nederen" var et sejt ord dengang.
"Du er nederen."
"Er jeg nederen?
Jeg er sej, og jeg er også dygtig."
Hele baren hørte mig.
Alle otte ved nabobordet rejste sig op:
"Åh, du dygtige, seje knægt."
De hånede mig.
Fornærmede mig.
Jeg ved ikke, hvad der gik af mig.
Jeg rejste mig op,
tog en flaske, min ven drak stadig drak af,
og smadrede den mod en sten, der lå på stranden.
Jeg smadrede den for at gøre den skarp, som en hajtand.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg ville op at slås.
Hvad var pointen?
Jeg ville bare vise mig for mine venner.
Jeg var ikke mig selv. Jeg smadrede den.
Til alle, der gerne vil spille bad boy, man skal øve sig på at smadre flasker
for at gøre dem skarpe.
Det var min første gang.
Jeg ramte, og bang!
Der var kun halsen tilbage.
Den var en smule spids,
men lignende mere en tuntand end en hajtand.
Den kunne ikke stikke, højst ridse nogen.
Jeg var på røven.
Den anden gruppe rejste sig.
Stemningen var højspændt. Alle gryntede.
Jeg var rædselsslagen, men gjort er gjort.
Mine venner havde ikke bemærket det.
Men endelig rejste de sig også.
Og barejeren kom hen til os. "Ingen ballade. Det er nok.
Gå hjem og i seng."
De rejste sig og gik.
Stemningen var ødelagt, så vi betalte.
Jeg sagde: "Jeg skal på toilettet."
Men det var løgn.
Det var mørkt. De otte gik gennem træerne.
Jeg gik ikke på toilettet. Jeg fulgte dem i frygt for,
hvor de ville gå hen.
Hvor gik de mon hen?
Jeg gik rundt om træerne
og forbi toiletterne,
cirka 20 meter forbi baren.
Pis.
De havde en masse andre med.
De otte var blot en del af en større gruppe.
De havde et lejrbål og spillede musik.
Det lignede en forårsferietur. En genforeningstur eller sådan noget.
De gjorde som os, men de var flere.
De otte gik tilbage til deres gruppe.
Jeg tænkte, de ville fortælle vennerne om os,
så jeg sagde: "Jeg er træt, lad os gå tilbage."
De vidste ikke, hvad jeg havde set.
I bungalowen sagde jeg: "Lad os rejse tidligt i morgen."
-"Hvilken færge?" -"Den første, klokken syv."
"Lad os blive lidt."
"Nej, lad os smutte. Min mor savner mig sikkert."
Jeg ville af sted hurtigst muligt.
De vidste stadig ikke, vi var i fare.
Vi stod tidligt op.
Jeg pakkede mine ting.
De gik ud og fandt skaller.
Unge dengang samlede skaller
og kom dem i sylteglas.
Man puttede sand i med en besked som souvenir.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Der var en sko, der var skyllet i land og lå begravet i sandet.
Jeg tog den og rensede den.
Jeg tegnede noget, mens jeg ventede på dem og på færgen.
Mens jeg tegnede,
kunne jeg se, at der halvvejs nede ad stranden,
ca. 80 meter fra mig,
var en gruppe, der nærmede sig. Da de var 50 meter væk,
var det som i filmen Armageddon.
De var 40, og de fyldte hele stranden.
De bar alle på noget.
Som de nærmede sig,
hørte jeg: "Idiot." "Røvhul." "Svin." "Lad mig ikke møde den nar."
Jeg hørte ikke det hele, men det blev tydeligere,
og pludselig var de 20 meter væk.
"Det må være dem, jeg havde bøvl med i går.
De er her. Pis."
Da de var 15 meter væk, sagde jeg: "Peera, Ueng, Wilai, se!"
"Det er fyrene fra i går."
"Dom, bliv her. Bare rolig."
"Wilai, Peera, kom her.
Find nogle kæppe."
De gik op på stenhøjen for at lede efter kæppe.
"Jeg finder kæppe. Bliv du her."
Men jeg kiggede ikke på mine venner.
Jeg kiggede på de fyre, der nærmede sig. Ti meter væk nu.
Til sidst var de kun fem meter væk.
Der var over 40 af dem, og de havde omringet mig.
De omringede mig, og de havde alle noget i hænderne.
Det var virkelig som i 4 Kings.
Bøller. De gik rundt med løftede skuldre.
Der var en anstifter. Han var en Jazz Chuanchuen-type.
Han kom hen:
"Den skiderik.
Røvhul!
Hvem er den nar?"
Hvad kunne jeg gøre?
Jeg stod der bare.
Jeg kunne ikke slås med dem.
Én mod fyrre. Hvad havde jeg?
Jeg havde den sko fra stranden.
Skulle jeg tilbyde at vifte dem med den?
Han gik rundt om mig.
"Røvhul."
De andre prikkede til mig med kæppe, som var jeg en lort.
"Tror du, du er sej?
Hvad vil du gøre nu?"
Det var skræmmende, men de havde ikke slået mig endnu.
De bandede ad mig. Det var som at blive indviet i et broderskab.
De svinede mig til og kaldte mig…
Her siger vi "bikhoved".
Jeg blev kaldt bikhoved mange gange.
Nok til fire liv til.
Jeg hørte det mere end nogen anden i Asien og Arktis.
Et væld af "bikhoved", "røvhul", "lille mær", "svin".
Jeg hørte det hele.
Deres hænder kom meget tæt på mit ansigt. Jeg var bange. Hvad skulle jeg gøre?
Så jeg tissede i bukserne.
Jeg var så skræmt, at jeg tissede i bukserne.
Jeg troede, bølgerne, der ramte mig, kunne skjule det.
Jeg lod som ingenting.
Men lederen så det. Han var en barsk fyr.
"Så er det nok. Han pissede i bukserne!
Hvis jeg ser dig i Bangkok, røvhul, banker jeg dig sønder og sammen.
Kigger du på mig?"
Det skulle jeg nok ikke, men jeg kunne ikke lade være.
Hvad skulle jeg gøre?
De svinede mig lidt mere til,
smed de pinde og flasker, de havde i hænderne, og gik.
Da de var gået,
sank jeg sammen i sandet, som om jeg var blevet voldtaget.
Det var mit livs værste oplevelse.
Ord kan ikke beskrive, hvad jeg følte.
Det er ikke mange, der har oplevet noget lignende.
Jeg sank sammen der på stranden og glemte alt andet.
Jeg glemte mine venner.
Jeg tog min taske. Færgen havde lagt til midt på stranden.
Jeg gik derhen.
Jeg var den første ombord.
Jeg ventede på, at den skulle sejle.
Hvis nogen nogensinde skal tage færgen ved Ban Phe-molen,
er dens bagerste del meget varm.
På grund af udstødningen.
Jeg satte mig ikke bagi, men i midten for at komme væk fra solen.
Denne skrækhistorie ender godt.
Det var tid til, at færgen skulle sejle. Besætningen gik ombord.
De 40 fyre
steg også ombord.
Pis.
Kunne det blive værre?
De kom ombord og jagede mig væk som en anden hund:
"Dig igen. Gå om bagi, eller jeg smadrer dig!"
Jeg måtte om til udstødningen.
Jeg måtte sidde i solen i næsten en time. Der var ingen hurtigbåde dengang.
De begyndte at spille musik igen.
At synge og danse.
De kaldte mig et bikhoved igen indimellem.
Jeg hørte det så meget, at jeg har nok til alle mine næste liv.
Hold da op. Vi ankom til Ban Phe-molen.
Jeg skyndte mig at stå af færgen.
Jeg skulle nå Klaeng-Rayong-Bangkok-bussen.
Den var rød. Jeg skyndte mig ind i den.
Den helvedes oplevelse var forbi.
Endelig! For pokker da!
Enhver ulykke
har en positivside.
De var med bussen.
De fyldte den op.
Den var proppet.
Igen jagede de mig væk.
De 40 fyldte hele bussen.
Ligesom før svinede de mig til,
til vi nåede Bangkok. Jeg maste mig ud af bussen,
mens de stadig svinede mig til.
Og det øjeblik jeg steg af den bus,
holdt jeg op med at være en bølle.
Jeg begyndte at gå normalt igen,
med fødder og skuldre på deres plads.
Det var slut. Jeg blev normal igen.
Jeg skændes aldrig med nogen nu.
Jeg tænker aldrig på at slå nogen. Det er slut.
Da jeg stod af, råbte de stadig ad mig og kaldte mig et bikhoved.
Jeg var kureret. Efter dét blev jeg en normal fyr.
Den oplevelse var virkelig
en huskekage.
Jeg kunne godt lide at spille sej.
Hvorfor? Aner det ikke.
Hvis jeg mødte de 40 fyre i dag,
ville jeg sige:
"Tak, fordi I skånede mit liv." Lad os være ærlige.
Ellers ville jeg ikke være her nu.
Jeg spillede sej uden at vide hvorfor. Smadrede en flaske uden at vide hvorfor.
Jeg var ikke mig selv. Jeg fulgte strømmen.
Jeg ville være en del af gruppen.
Ære betød intet for mig. Det var bare noget, jeg troede.
Jeg undskylder for alle dem, jeg gjorde ondt.
Det ville jeg sige.
Sådan er jeg ikke længere. Sådan vil jeg ikke være længere.
Den besked er til dem.
Hvad angår derimod mine tre venner, som jeg siden den dag
aldrig har set igen…
Jeg har ikke set dem i…
Jeg ved ikke, hvordan de kom hjem. Vi talte ikke samen siden.
Det er over 30 år siden. Hvis jeg så dem nu,
ville jeg sige:
"Jeg vil bare
sige én ting.
Wilai, Peera, Ueng. Alle tre.
Har I fundet de kæppe, røvhuller?
Hvilke kæppe ledte I efter?
Palisander?
Søgte I om tilladelse til at fælde træet?
Fuck jer, svin!"
Hvor end jeg møder dem. Om det så er Paragon eller Chatuchak Park.
Ham kan jeg huske. "Har du fundet den skide kæp?"
Bare ud af det blå. Jeg har tænkt på det længe.
Gør det ondt?
Jeg elsker, når piger griner og masserer deres kinder. Så sødt.
Skal jeg skrive "tiger"?
Gen X'ere, der nærmer sig pensionsalderen som mig.
Når man når denne alder,
får man en ny trang.
Jeg tror, det sker for alle i denne generation.
Man søger naturen.
Man vil tilbage i naturen,
vågne op i naturen,
dyrke sine egne grøntsager, opdrætte høns og grise og den slags.
Man ser Nam Rapeepat opdrætte grise og bøfler,
leve i naturen, og man vil det samme.
Også mig.
Jeg vil virkelig gerne.
Jeg vil være i naturen.
Jeg boede i Chiang Mai et stykke tid, men det er efterhånden
overrendt af turister. Jeg købte et hus i Nimman.
Jeg kunne ikke engang få bilen ud af huset.
Så det var ikke nok natur.
Det var ikke for mig.
Jeg begyndte at lede efter et sted med mere natur.
Kort efter holdt jeg ferie i Kanchanaburi. Sai Yok Noi.
Jeg sov på en tømmerflåde i Sai Yok Noi.
Den første dag var jeg så glad. Jeg vågnede op til tågen over vandet.
Om natten hørte jeg vandet under tømmerflåden…
For pokker. Sådan vil jeg leve. Det er ægte natur.
Tager man derhen i regntiden,
hører man blid regn løbe ned ad taget.
Det er, hvad folk på min alder vil have. Det er de steder, vi vil være.
Jeg var der i tre dage og tog så tilbage på arbejde.
Tog derhen i tre dage til og besluttede at flytte til Sai Yok Noi.
Jeg havde ikke brug for så meget. Bare rindende vand og en tømmerflåde.
Jeg skulle bygge en tømmerflåde først.
Men jeg vidste ikke hvordan.
Jeg improviserede. Jeg vidste ingenting.
Hvor var der jord til salg?
Jeg gik rundt for at lede efter noget.
Og da mødte jeg en fyr fra området på motorcykel ved navn Kaek.
Han kørte forbi og vendte sig, som om han genkendte mig.
"Er du Nose?"
Han må have syntes, det var mærkeligt, at jeg gik rundt i skoven.
Jeg sagde: "Ja, det er mig."
-"Hvad laver du?" -"Jeg leder efter en ejendom."
"Den finder du ikke sådan.
Du burde spørge landsbyens overhoved. Men jeg kender et sted. Hvad er det til?"
Jeg sagde, jeg ville bygge en tømmerflåde og lægge til kaj på nogens jord.
"Det går ingen med til. Hvis du binder den til et træ, og det regner,
ender den i en helt anden provins.
Du må have noget jord først."
"Så vil jeg have den tæt på mit feriested."
"Her er meget dyrt. Det er tæt på vejen.
Hvis du vil have noget billigere, skal du over på den anden side."
For at komme derover skulle jeg køre over en bro.
Der var næsten ti kilometer. Men jeg var fast besluttet på det.
Jeg havde ingen viden, kun ren lyst.
Jeg købte et stykke jord på knap halvanden kvadratkilometer.
Kaek ringede efter en flådebygger.
Jeg var meget i Kanchanaburi, mens tømmerflåden blev bygget.
Nu kunne jeg være tæt på naturen.
Jeg havde ingen naboer. Der var to måder at komme til min jord.
Man kunne gå gennem Wang Krachae-templet.
Man skulle gå en kilometer forbi krematoriet,
pavillonen og alt dét for at komme til mit stykke jord.
Eller gennem Khao Phang Charoenphol-templet, via porten,
forbi krematoriet, de 30 hunde, munkenes hus, hvor de kremerer lig.
Også en kilometer. Der var ikke andre veje ind.
Medmindre man sejlede ned ad floden, var der ikke andre veje.
Jeg elsker naturen. Jeg ville være alene derude.
Jeg troede, det ville være en fed måde at leve på.
Jeg var alene. Jeg kunne læse og skrive en bog.
Bare være i naturen.
Jeg kunne dyrke min egen mad.
Den første nat regnede det.
Det var okay. Det gav en god stemning.
Det regnede. Min tømmerflåde havde en veranda.
Herfra og dertil.
Bare en veranda og så mit værelse. Flåden var cirka ti gange ti.
Verandaen var der. Her var mit soveværelse.
Jeg havde ingen gardiner endnu. Så det var bare et vindue med brun folie.
Det regnede udenfor.
Jeg kan ikke sove, hvis der kommer lys ind.
Men hvis det er for mørkt, bliver jeg nervøs.
Og der, når det var mørkt, var det bælgravende mørkt,
eftersom der ingen naboer var.
Det nærmeste lys var helt derude.
En burmaner kunne komme og skære min hals over,
og ingen ville opdage det.
Jeg kunne blive ædt af en pytonslange.
Det var så mørkt.
Jeg holdt ud, fordi jeg elsker naturen.
Jeg slukkede lyset, bortset fra verandalyset.
Jeg tænkte:
"Nose,
se dig ikke omkring.
Kig kun, hvor du skal."
Jeg vidste, at klokken to om natten skulle jeg op for at tisse.
"Så kig ikke efter noget, fordi du finder det.
Bare kig på dine fødder."
Klokken to vågnede jeg.
Jeg gik ud på toilettet.
Jeg gjorde, hvad jeg skulle, og gik tilbage.
Da jeg lagde mig ned igen…
Her var spejlet,
sengen, spejlet og så verandaen.
Jeg lagde mig ned,
men så snart mit hoved rørte puden,
så jeg ud af øjenkrogen…
Pis.
En gammel kvinde sad der i en sarong
og børstede sit hår.
Hun børstede sit grå hår sådan her.
Jeg så hende lige kort, kun et splitsekund.
Jeg vendte mig.
Pis.
"Hvorfor så du derhen?"
Jeg skældte mig ud.
"Hvis ikke du havde kigget og bare havde lagt dig ned…
Men så havde du slået hovedet mod noget eller sparket til sengen.
Det var nødvendigt.
Pis! Det er din skyld. Du kiggede. Hvad nu?"
Jeg skændtes med mig selv. Jeg bad.
Jeg bad og bad,
hver eneste bøn, jeg kendte, Bahum, ægte kærlighed og venlighed.
Lidt efter indså jeg,
at jeg var voksen,
og jeg skulle være der længe. Skulle jeg give op?
Det betød at tabe for evigt.
Hvorfor ikke konfrontere problemet?
Først og fremmest, fik hun min merit? I så fald ville hun forsvinde.
Det var måske alt. Måske ville hun bare have merit.
Jeg tog mod til mig. Tog en dyb indånding.
Jeg forberedte mig, vendte mig om
og kiggede.
Hun var der stadig.
Hun sad der stadig med benene til den ene side.
Det var en herreløs hund, der kløede sig.
Hvad fanden?
En gammel dame i en sarong?
Så dum.
Det var en lurvet hund med filtret pels…
Jeg følte mig både latterlig og ynkelig.
"Og du vil være i naturen?"
Jeg gik i seng igen.
Men hvad, hvis hunden var et spøgelse? "Måske skifter den til hundeform.
Lige meget. Sov.
I morgen spørger jeg de lokale."
Jeg spurgte dem, hvordan hunden kom op på tømmerflåden.
"Det er nok en tempelhund. Det er ikke så overraskende.
Det er på grund af regnen.
Hunden søgte nok hen til lyset for at holde varmen.
Ignorer den. Den skal nok forsvinde. Hvis du er bange, så byg et hegn."
Alle tømmerflåder har skrå bredder. Så jeg satte bare et hegn op foroven.
Ikke flere hunde. Skønt. Men virkelig mange gekkoer.
Der var gekkoer.
Hvordan kom de op? Sprang de?
"De må være kravlet under brædderne.
Du er også bange for alt."
Gekkoerne kom
på grund af insekterne.
Hvor der er insekter, følger der gekkoer.
De plejede at bo i træerne, men lyset tiltrak dem. Derfor gekkoerne.
Og bagefter? Der kom slanger. Ja, jeg havde slanger.
En masse forskellige dyr. Naturen var efter mig.
Normalt i Bangkok tager man skoene af,
og senere tager man dem bare på igen.
Ikke der. Når jeg stak foden i, føltes det, som om der var en sok.
Det var en tudse eller en frø.
Og pludselig kunne der komme slanger.
Gekkoer, slanger, rovbiller.
Ved I, hvad rovbiller er? De kommer, når det har regnet.
De har striber på numsen. Det er som at røre ved syre.
Jeg havde alle mulige dyr på min tømmerflåde. Duer.
Troede, det var et spøgelse. På taget. Hvornår ankom de?
Pis. Hvorfor er der så mange?
Frugtfluer.
De kommer om sommeren.
Ikke alene eller i par. De kommer i hundredtusindvis.
Jeg troede, jeg skulle sidde ved vandet og læse bøger, jeg ikke havde læst længe.
Skrive manuskripter.
Umuligt. De sværmede om øjnene på mig.
De fløj ind i øjnene og vandrede rundt.
Jeg prøvede at mase brillerne tættere på øjnene,
men de gjorde sig flade og kravlede ind alligevel.
De sværmer normalt omkring bøfler, men der var ingen bøfler.
Jeg måtte lære at leve med dem.
Jeg googlede: "Hvordan man slipper af med frugtfluer."
Jeg prøvede at slå det op, men
internettet…
Glem det.
Jeg ville jo være i naturen.
Ingen internet.
Efter lang tid fandt jeg på at bruge påfuglebuskens blade.
De kan afskrække frugtfluer.
Heldigvis var der et træ på min grund,
så jeg klatrede op og tog nogle blade.
Jeg lagde dem ved siden af mig, mens jeg skrev.
Det hjalp ikke. Jeg havde stadig fluer i øjnene.
Jeg bandt bladene på mine briller.
Som en galning. Jeg lignede en busk.
Hør på mig. Tro ikke på Google. Det løste intet!
De blev ved med at komme.
Og det værste var, at bladene stank.
Jeg blev svimmel og begyndte at nyse.
Jeg havde allergi. Min næse løb. Hvordan kunne jeg være i naturen?
Det var så svært at komme igennem nætterne.
Nogle nætter især.
Jeg lå i sengen,
og alt, hvad jeg kunne tænke på, var…
Er der et spøgelse?
Jeg bliver angrebet af et spøgelse: "Hvad laverr du på min grund?"
Jeg spurgte Kaek, om der var spøgelser. Min jord ligger mellem to templer.
Var der en begravelse for nylig? Han sagde: "Når det regner,
falder der træstammer og bambus i floden.
De flyder ind under tømmerflåden og rammer pontonerne."
Jeg så nedtrykt ud.
Jeg indrømmer, jeg ikke kan lave mad.
Jeg kan ikke finde ud af det. Når det blev aften,
ville jeg i 7-Eleven.
Den nærmeste 7-Eleven var mindst otte kilometer væk.
Men problemet var et andet. Jeg skulle gennem templet.
Templer på landet prøver at spare penge ved at slukke for lyset.
Jeg kørte min bil ud.
Her var flåden, jeg skulle op ad bakken og så op på vejen.
Der var helt mørkt. Mine lygter var de eneste lys.
Ellers var der totalt mørkt.
Jeg prøvede at slukke forlygterne, og jeg faldt i ét med mørket.
Jeg kørte et stykke.
Hen til templet. Cirka en kilometer.
Så snart jeg så krematoriet…
…forsvandt sulten.
Jeg tog hjem og lavede nudler.
Det var aldrig nemt.
De grøntsager, jeg gerne ville dyrke? Ormene åd dem.
Vær ikke naive. Tro aldrig, at træ-eddike kan fjerne orme.
Det kan det ikke.
Jeg talte med landmænd. Det med træ-eddiken er en myte.
Det gør dem desorienterede, men det afskrækker dem ikke.
"Så hvordan gør I?"
"Pesticider, min dreng."
Jeg opdagede sandheden,
da jeg levede i naturen og ville være selvforsynende.
Sandheden var,
at det ikke var mig.
Jeg kunne ikke blive der.
Det fungerede ikke.
Jeg troede bare, jeg ville være selvforsynende og dyrke grøntsager.
Det var ikke mig. Det var indbildning. Jeg forsøgte at være den person.
Det var ikke let.
Jeg fulgte kendisser og influencere.
Jeg så dem høste ris.
Nej. De kom fra en varevogn.
De smører sig ind i solcreme,
stiger ud, poserer for Gram og vender tilbage til klimaanlægget.
Dem, der reelt gør det, er landmændene.
Man kan ikke lade som om. Det ved jeg nu.
Jeg er ikke landmand.
Jeg var fattig nok som barn. Jeg behøver ikke lege fattig nu.
Jeg vil have aircondition,
højhastighedsinternet for at se Netflix og ingen frugtfluer i øjnene.
Jeg er en forbruger.
Jeg lader andre om at producere. Jeg køber.
Det er et afbalanceret samfund. Ellers ville alle dyrke egne grøntsager.
Jeg tog til Sai Yok Noi-markedet.
Sælgerne sagde, at salget var lavt, fordi alle i området var landmænd.
De dyrkede alle mad. Ingen købte det.
Når man dyrker mad og høster den, kan man ikke nå at spise det hele.
Jeg havde for meget mad.
Hvem kunne jeg give den til? Jeg havde ingen naboer.
Ikke?
Hvis telefon er det?
Ding-dong.
Er det Bellas? Så lad den være tændt!
Lad os høre. Den er god.
Når jeg står på scenen, er sådan en ringetone beroligende.
Lad tre af dem ringe.
Har I et problem med den, kan I gå.
Under Deaw #12
meddelte jeg
min forlovelse.
Det var fem år siden.
Folk har spurgt mig, om det endnu er sket.
"Hvad med brudens hus, du pralede med?"
Huset var allerede færdigt.
Fem år senere
er jeg stadig alene.
Folk spørger: "Er du ikke ensom?"
"Jeg har det fint." "Virkelig?"
Ja, takket være escortpiger.
Kendte I ikke til dem?
Jeg klarer mig takket være dem.
Jeg har først lært dem at kende for nylig.
Ikke, at jeg ikke havde hørt om dem.
Jeg kendte til dem, men jeg havde aldrig besøgt én.
For nylig inviterede en ven mig
til et forretningsmøde på en japansk restaurant i Sathorn.
Det var et fornemt sted med et stort VIP-område.
Jeg troede, vi rent faktisk skulle tale forretning.
Alle ved bordet var vigtige forretningsmænd.
Jeg troede, de ville bruge mig som moderator eller noget.
Jeg havde fint tøj på. Vi satte os ned.
Der var seks eller syv mænd.
Jeg snakkede lidt med dem. Smalltalkede.
De sagde, der ville komme flere.
Jeg troede, de mente flere forretningsmænd. Så åbnede døren sig.
Pragtfulde.
De var fire.
De kom ind og satte sig på de pladser, der stod tomme til dem.
Der var én, der hed…
Lad os sige Joy, og hun sad ved siden af mig.
De er yderst professionelle. De opfører sig, som om de kender én.
Som en skolekammerat.
"Nose her, Nose der."
De passer lige ind. Det er, hvad der gør dem professionelle.
Men de gør ikke noget seksuelt.
De underholder bare.
Vi havde det sjovt. Var lidt frække.
Men jeg bemærkede, at Joy ikke sagde så meget.
Så jeg tænkte, jeg ville være en gentleman
og hente noget mad…
Lad mig være ærlig. Jeg prøvede at flirte.
Jeg tog noget sushi og lagde det på hendes tallerken.
Hun så på det og sagde: "Du giver mig kun en bid.
Men når jeg spiser dig, tager jeg to bidder."
Det er ægte escort.
Jeg gav hende wasabi.
"Forsigtig, det er pikant. Det er frisk wasabi. Her."
"Men jeg er mere pikant."
Da så jeg, at hun var iført én af de der jakker, kvinder kan lide.
Som en blazer, men uden ærmegab.
Jeg forstod ikke, hvorfor hun havde den på.
Det måtte være…
Det måtte være svært at bruge armene med den på.
Det var, som om hun bar en stang med stof hængende ned.
Jeg spurgte: "Fryser du?
Jeg kan bede personalet om at skrue ned for airconditionen."
Hun sagde: "Nej, jeg fryser ikke.
Men hvis jeg tager den af,
kan alle se mine bryster. Ville du kunne klare det?"
Hun tog den af, før jeg kunne svare.
Hun lagde den over en stol og vendte sig mod mig.
Jeg var lige her.
Det første, hun sagde, var:
"Synes du, de er store?"
Aldrig før havde jeg haft sådan en samtale.
En kvinde spurgte: "Synes du, de er store?"
Hvis det er accepteret, vil jeg bruge det.
På toget kan jeg spørge en kvinde: "Ser min pik stor ud?"
God underholdning.
Det var nyt for mig. Det livede mig straks op.
"Tja… de er pæne og velproportionerede."
Hun sagde: "Jeg vil have en brystoperation og få en E-skål."
Jeg spurgte: "Hvorfor? De er i forvejen gode."
"Du forstår det ikke. Konkurrencen er benhård i denne branche.
Jeg må have et salgsargument."
"De her ser naturlige ud.
Naturligt er også et salgsargument og svært at finde nu om dage."
"Det er for sent.
Min operation er om fire dage."
"Virkelig?"
Hun sukkede: "Men jeg kan ikke få det gjort."
"Hvorfor ikke?"
"Jeg mangler 40.000."
Jeg foreslog, hun kunne udsætte den.
"Det kan jeg ikke.
Kirurgen er berømt." Hun nævnte nogle kendis-klienter.
"Han er virkelig dygtig. Det er svært at få en aftale.
Desuden har jeg brug for dem hurtigt."
"Har du?"
Jeg var forvirret. Var der en venteliste for at sutte på dem?
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle sige. "Okay."
Jeg begyndte at spise for at undgå at tale.
Jeg drak lidt grøn te.
Der var en akavet stilhed, og så sagde hun:
"Nose?
Hvis du hjælper mig
med de 40.000,
bliver du den første, der ser dem færdige."
Vent. Jeg er ikke født i går.
Jeg er en voksen mand. Jeg har set en del.
Vi havde lige mødtes, og hun bad mig om 40.000 til en brystoperation?
Ved I, hvad jeg svarede?
"Joy,
giv mig dine bankoplysninger."
Jeg fik hendes Line-id og overførte pengene med det samme.
Sendt.
Om fire dage ville jeg se dem.
Jeg ventede ikke fire dage.
Klokken to om natten blokerede hun mig på Line.
Jeg ved, det her kommer på Netflix.
Så i det mindste,
hvis hun ser med… Lad mig tale til kameraet.
Joy,
de 40.000
er ikke et problem.
Jeg vil ikke have dem tilbage.
Det var pengene værd at få sådan en professionel underholdning.
Men…
Hvis jeg må bede om en lille ting.
Den aften så jeg, du har nogle flotte tatoveringer.
De var flere steder. Grafiske tatoveringer.
Så jeg vil bede dig om
at få en tatovering
med mit navn
under dit ene bryst.
Navnet på din donor.
Ligesom der i templerne
er indgraveret navne på bakker, tallerkener, stole
og visse gravsten.
Sådan, at når folk bruger brysterne,
rører ved dem,
trykker, sutter,
snuser, slikker, hvad som helst…
"Hov, vent.
'Doneret af Nose Udom Taephanich.'
Øjeblik.
Jeg takker for hans merit."
Det er ikke, fordi jeg ikke søger en partner.
Slet ikke. Jeg dater som alle andre.
Søger man kærlighed, går man ud og finder én, man kan lide,
man dater og lærer dem at kende.
Men faktum er,
at kærlighed ikke er nok.
Og et forhold er ikke kun mellem to mennesker.
Kærlighed involverer mange mennesker forbundet med de to.
Forældre, søskende, slægtninge, kolleger.
Og kærlighed involverer alle de små detaljer ved de to personer.
Som mad, toiletbesøg, sex og sovevaner.
Mad.
Forestil jer,
at nogen elsker at spise.
De spiser og spiser. Det gør dem glad.
Men den anden er kræsen og nyder det ikke. Ikke dit og ikke dat.
Er veganer eller undgår visse ting af kulturelle grunde.
Det er sværere.
Jeg siger ikke, det er forkert, men det er et problem.
Vi spiser flere gange om dagen.
Vi får morgenmad, og tre timer senere spiser vi igen.
Hvad man spiser er altid et problem.
Spiser man det samme?
Toiletbesøg.
Jeg havde engang en veninde. Vi er faktisk stadig venner.
Vi var i udlandet sammen i ti dage. Hun lavede ikke pølser.
Jeg var bekymret: "Hvordan gør du?" Hun sagde, det ikke kom.
Hun drak vand, spiste alt, hvad der burde hjælpe, men intet.
På de ti dage lærte jeg, hvordan én, der ikke kan lave pølser, ser ud.
Intet tiltrak hende.
Hun ville hverken shoppe eller noget. Hun så deprimeret ud.
Hendes sved var klistret som vandig diarré.
Vi havde det elendigt. Vi var slet ikke glade.
Det sker, når der er en toilet-inkompatibilitet.
Er min partner jaloux? Utro?
Alkoholiker?
Doven? Der er mange ting at overveje.
Mad, toiletbesøg, sex.
Vi er alle voksne. Vi ved, det er vigtigt.
Er I kompatible?
Jeg vil forklare en mands holdning til sex, som var det mad.
Sex…
Nogle mænd har travlt.
De er utålmodige.
Når de spiser instant-nudler, er de ikke engang kogt igennem.
Når de er færdige, falder de i søvn.
Men deres partner har en finere smag. De foretrækker en omakase-middag.
Der skal en forret til for at stimulere smagsløgene
og så andre retter i en bestemt rækkefølge inden hovedretten.
Med en dessert til at slutte af med.
Der skal være stemning og musik.
Duften… alt skal være perfekt.
Det hele er meget udsøgt.
Men han gør det og falder i søvn.
Han gør ikke en indsats.
Det er et dårligt match.
Nogle kan lide
at proppe sig.
Måske ser de for meget porno.
Guffe, guffe.
Det er kvantitet frem for kvalitet. De elsker en buffet.
De ovespiser. De er til rimming, bowjobs, cunnilingus,
tåslikkeri. Alle de sære ting, de ser i pornofilm.
Nogle er som eneboere,
der bor i en hule.
De kommer ud en gang om året.
Hvis ikke I er kompatible, går det ikke. Tro mig.
Mad, toiletbesøg, sex, sovevaner.
Sovevaner. Det er super vigtigt.
Jeg datede engang en kvinde.
Efter nogle måneder
ville vi lære hinanden bedre at kende, så vi tog til udlandet.
Det var vores første nat i samme seng.
Vi havde ikke haft sex endnu.
Vi gik i seng.
En kingsize. For at vise mine gode hensigter, lagde jeg en pude mellem os.
Jeg var en gentleman.
Inderst inde ville jeg over til hende, men jeg tog mig sammen,
fordi voksne forhold er seriøse.
Jeg ville have et seriøst forhold, nogen at tilbringe resten af mit liv med.
Så vi lå der i sengen, og jeg prøvede at gøre alt rigtigt.
Jeg er en midaldrende mand. Jeg drikker ikke sodavand før sengetid.
Ellers prutter jeg.
Prut, prut! Så mister jeg point med hende.
Jeg må ikke snorke.
Ikke snorke. Jeg puffede min pude op,
så jeg ikke kunne vende mig
eller ende i mærkelige stillinger.
Sådan sov jeg.
Hvis jeg drejer nakken, snorker jeg.
Så prøvede jeg at sove.
Jeg slukkede lyset.
Vi faldt i søvn.
Midt om natten,
klokken et eller to,
hørte jeg snorken.
Jeg blev vækket af den. "Pis. Lad være.
Du må ikke ødelægge det her."
Er I nogensinde vågnet pga. jeres egen snorken?
Blevet vækket af lyden?
Jeg satte mig op i sengen. "Tag dig nu sammen.
Jeg begyndte at omarrangere puderne… men så hørte jeg snorken igen.
Det lød sådan her.
Som en gris klemt i en dør.
Seriøst.
Jeg har øvet den lyd meget,
for jeg ville gengive den rigtigt for jer.
Hver en tone.
Det var ikke mig.
Det var hende.
Hvad skulle jeg gøre?
Jeg har brug for komplet mørke og ro til at sove.
Hun snorkede.
Havde hun været en ven, ville jeg have sparket hende
eller drejet hendes hoved for at skifte kanal.
Sat B-siden på.
Anderledes musik. For den her havde jeg aldrig hørt før.
Hvorfor skete det? Var det vinklen, nakken lå i?
Jeg havde aldrig hørt de toner før.
Hun blev ved.
Fra klokken to, til det blev morgen, lukkede jeg ikke et øje.
Jeg lå bare der.
Åh, mand.
Om morgenen var alt normalt.
Hvad spørger man om, mår man begynder at se nogen?
Vi gik ned og spiste morgenmad på hotellet.
"Sov du godt?"
Jeg er en betænksom person.
Jeg svarede: "Elendigt."
"Nå, var puden for fast?"
"Nej, den var fin." Det var et femstjernet hotel.
"Var sengen for hård?"
"Nej, den er bedre end derhjemme."
"Men
hvorfor sov du så ikke?"
Jeg prøvede at være hensynsfuld:
"Du snorkede."
Hendes ansigtsudtryk skiftede brat.
"Det er ikke sjovt."
Hun sagde, det ikke var sjovt. "Lad være med at drille mig.
Jeg slog op med min eks, fordi han snorkede, og jeg ikke kunne sove.
Mine venner sagde, jeg skulle slå op med ham.
Vi vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Så en nat filmede jeg ham, mens han snorkede.
Jeg sendte videoen til mine venner for at vise dem det.
De sagde, jeg måtte slå op. Så det er ikke sjovt."
Så fik jeg den kolde skulder. Vi gik ud, men hun var tvær.
Hun var… I ved det godt.
Vi shoppede, så hun kunne komme i bedre humør.
Det blev bedre om aftenen. Så gik vi i seng igen.
Alle ved,
at når man er træt, kan man risikere at snorke.
Jeg gør det også.
Kommer man i en forkert stilling, kan det ske.
Måske var det sket, fordi hun var træt oven på rejsen.
Så vi sov. Det skete på samme tidspunkt.
Som en gris, der blev tortureret.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre. Kunne ikke sove.
Jeg satte mig forsigtigt op for ikke at vække hende.
Min telefon lå ved siden af sengen.
Jeg tog ledningen ud.
Hvad skulle jeg gøre?
Jeg tog en video.
En lang én.
Jeg havde intet at lave til om morgenen.
Jeg optog meget.
Næste morgen ved morgenbordet spurgte hun igen:
"Nose,
sov du bedre i nat?"
Jeg er meget hensynsfuld.
"Se denne video."
Hun så den.
Jeg troede,
hun ville tabe min telefon.
"Nose,
er det ægte?"
"Det ville være svært at forfalske."
"Det kan ikke være rigtigt. Det kan det ikke."
Hun tudbrølede.
Der, i restauranten.
Hun stortudede.
Det havde jeg ikke ventet. Vidste ikke, hvordan jeg skulle trøste hende.
Jeg var nødt til at sige,
at alle snorker. Alle har et eller andet.
Vi tog hjem.
Vi afbrød turen. Hun talte ikke til mig i flyet.
Bagefter prøvede jeg at hjælpe.
Jeg sagde: "Lad os gå til lægen
og få en søvntest
på Samitivej Srinakarin-hospitalet."
Vi måtte sove på hospitalet.
Læger og sygeplejer satte ting fast på vores hoveder, tindinger, brystkasser,
selv på tæerne.
Vi sov, mens de tjekkede vores vejrtrækning, og om vi lå uroligt.
De målte det hele med en computer.
Så kiggede de på det.
Hun skal sove med en maske resten af sit liv.
Der er ingen kur for snorken. Det er for indviklet.
Årsagen kan være allergi, overvægt, muskelsvaghed i tungen
eller en forsnævret luftvej, som fører til iltmangel.
Det er, som når man drikker bubble tea.
Normalt suges det nemt op, men boba-perlerne kan sidde fast i sugerøret.
Sådan er det.
Vores krop har brug for ilt. Vi vil ikke dø.
Det er derfor.
Det var tid til at vælge en maske.
Det var en stor beslutning.
Maskerne var som plejemodeller.
Der var de kinesiske, og så var der superbilerne.
De lettere var dyre, fordi maskinen sender ilt
blandet med fugt ind i næsen.
Det er højlydt.
Den passer ikke til ens ansigt,
medmindre den er speciallavet, så man prøver forskellige modeller.
Nogle har tre stropper,
som dækker næse og mund.
Der er et langt rør
forbundet til en maskine ved siden af sengen.
Maskinen var på siden, jeg helst sover i.
Men det var der, stikket var.
Hun satte den i.
Forestil jer det.
Masken og stropperne over ansigtet.
Pandebånd som en tennisspiller. Henover næsen og under hagen.
Ellers glider den af.
Jeg tror ikke, man kan blive ophidset med den.
Man sover med Darth Vader.
Ville I have lyst til noget frækt med Darth Vader?
"Skat."
Hun vender sig:
"Jeg er din far."
Der røg mit lyssværd.
Jeg spurgte mig selv,
om jeg kunne holde ud at være sammen med…
Det føltes som en patient og hendes omsorgsperson.
Kunne jeg sove med denne invalid resten af mit liv?
Forstår I? I det virkelige liv…
Forhold kræver valg.
Og man er nødt til at tage ansvar for de valg.
Der er intet rigtigt og forkert.
Hvis nu din mand drikker for meget. Du vælger at være sammen med ham.
Hvis han spiller hasard. Du vælger at blive.
Han er spillenarkoman.
Valgte du ham? Så er du selv ude om det.
Sådan er det.
At date Darth Vader?
Vil man dét?
Man bruger ikke lyssværdet.
Jeg fortæller en del spøgelseshistorier.
Folk spørger mig, om de er sande.
Jeg ved kun, det stadig er i mit hus.
Ja.
Mange af mine ældre bekendte er bekymrede for mig.
De ringer: "Nose, har du stadig det spøgelse?"
"Det tror jeg, men jeg er blevet modigere. Måske kan vi godt leve sammen."
De spørger: "Har du optjent merit for det?"
"Bare rolig.
Det har været min førsteprioritet.
Det er min yndlingsbeskæftigelse."
-"Overfører du den?" -"Ja da."
-"Får det den?" -"Det ved jeg ikke."
"Hvis det gjorde, ville det være væk."
"Jeg overfører den til mine karmiske forbindelser."
"Nej, du skal vælge et navn."
"Vent. Hvordan kan jeg vide, hvem denne sjæl tilhører?"
Hvem der har sendt mig det spøgelse?
Nogen siger, det er sort magi. Hvem fra?
-"Jeg kender en shaman, der kan hjælpe." -"Hvor?"
"Her er hans nummer."
Han gav mig også stedet.
"Hvad kan han?"
"Du skal besøge ham.
Han giver dig fem navne.
Så skal du bede om tilgivelse
med røgelse, stearinlys og blomster.
Det er væk næste morgen."
"Okay. Jeg gør et forsøg."
Jeg tog hen til shamanen.
Han er oppe nordpå. Jeg kan ikke sige hvor.
Det var svært at finde vej,
så jeg hyrede en chauffør ved navn Ad.
Ad var en ung fyr med lys hud. Flot mand. Eller snarere knægt.
Han kørte mig. For at gøre det kort, ankom vi til et hus i Lanna-stil.
Der var folk, der ventede.
Jeg ventede halvanden time på min tur.
Jeg gik ind i huset. Det var på størrelse med denne scene.
Han sad på en bænk med en trekantet pude ved siden af.
Jeg kravlede mod ham. "Hvad bringer dig hertil?"
Jeg fortalte ham det:
"Jeg har et spøgelse. Nogen siger, jeg er forbandet."
"Det er fint. Jeg…
…giver dig navne."
-"Hvad skal jeg gøre?" -"Besøg ni templer for at optjene merit."
Han gav mig en liste over templer.
"Det skal være de ni, fordi de er forbundet med din karma."
"Okay. Hvad gør jeg bagefter?"
"Send billeder eller videoer af dig, der optjener merit, til min assistent."
Jeg fik nummeret.
Efter jeg havde besøgt alle ni templer,
ville assistenten tage den merit som betaling og så meditere.
Kommunikere med en højere magt og afkode den til en liste med fem navne.
Jeg var færdig,
så jeg takkede shamanen, som jeg skulle.
Jeg gik ud af døren.
Han sagde: "Vent. Den første kan gå. Den anden skal blive."
Den første var mig.
Den anden var Ad. Hvad?
"Kom til mig."
Jeg tænkte, de ville tale om mig,
fordi han måske kendte til noget livstruende,
han ikke ville sige til mig.
Så jeg ventede udenfor.
Ad var derinde i 35 minutter.
Jeg ventede på ham i varmen.
Da han kom ud, spurgte jeg: "Hvordan gik det?"
"Jeg kan ikke sige det her. Lad os sætte os ind i bilen."
Vi satte os ind.
Vi kørte et stykke. "Bare sig det."
"Vi er stadig for tæt på. Jeg kan ikke sige det endnu."
"Jeg må vide det. Sig det nu."
"Der er en café ti kilometer herfra."
Vi stoppede der.
Satte os uden at bestille.
"Sig det nu. Hvad sker der?"
"Jeg gik ind,
shamanen låste døren,
trak gardinerne for
og kom hen til mig.
Jeg kunne mærke ham trække vejret.
Han talte nordthai."
"Har du problemer for tiden?"
"Nej, slet ikke."
"Det får du.
Men vent,
Jeg giver dig fem navne."
-"Hvor skal jeg opnå merit?" -"Det skal du ikke."
"Hvad skal jeg så?"
"Trøjen af."
Ad tog trøjen af. "Hvad gjorde han?"
"Han kom tæt på og spurgte: 'Hvilken dag er du født?'
Jeg svarede: 'Søndag.'
Han rørte mig med sin hånd i ascendanttegn:
'Mandag, tirsdag,
onsdag,
torsdag,
fredag,
lørdag, søndag.'"
"Ad! Hvad gjorde du?"
"Jeg var forvirret.
Måske var det et ritual. Jeg lod ham famle på mig."
"Og så?" "Han spurgte, hvilken måned jeg er født.
Jeg sagde september.
'Januar, februar,
marts, april,
september.
Dit fødselsårstegn?'
'Jeg er født i grisens år.'
'Rotten. Oksen. Tigeren. Kaninen.
Aben. Hanen. Hunden.
Grisen.'"
"Hvad så?"
"Han sagde, han ikke kunne se endnu.
Listen var stadig utydelig.
Nogle af navnene var kun for- eller efternavne.
-'Hvad skal jeg gøre?' -'Bukserne af.'"
Han fik Ad til at tage bukserne af og lægge sig på bænken, hvor han sad.
Shamanen kom tæt på.
Han spurgte igen:
-"Hvilken dag er du født?" -"Det sagde jeg."
"Listen er stadig utydelig."
Igen, rotte, okse, famle.
Han famlede på ham gennem hele serien.
Så gik Ad.
Han viste mig papiret. "Det er de fem navne, jeg fik."
Jeg kiggede på den. "Pis!"
Jeg sagde det så højt, hele caféen kiggede på mig.
"Hvad fanden er der galt med ham? Hvorfor gjorde han det?"
"Bare rolig. Jeg er en fyr, det var ikke så slemt."
"Jo, det var!"
Jeg bliver vred, når jeg hører om sexchikane.
Det sker ikke kun for kvinder. Det sker også for mænd.
Jeg følte…
"Jeg tog dig med hertil.
Jeg tog dig ind til det.
Vi tager tilbage.
Vi må give det svin en lærestreg."
“Det er okay.”
"Nej, det er ikke okay."
"Hvad vil du gøre?"
"Jeg vil konfrontere ham, mens alle ser på."
"Shaman, hvordan kunne du gøre det?
Hvad fejler min pik?
Hvorfor skal jeg i ni templer?
Jeg skal rejse til Phitsanulok, op i bjergene, tilbage til Bangkok.
At besøge alle ni betyder en måneds rejse og 100.000 baht i flybilletter.
Jeg kunne bare få klemt min pik. Hvad har jeg gjort galt?
Kom her og befaml mig.
Jeg klæder mig af."
Sådan er livet for min generation.
Det er… at være nået over bakketoppen. Det er pensionsalderen.
Folk på denne alder tænker ens.
Vi vil igennem vores træskoliste.
Vi vil prøve ting, vi aldrig har gjort.
Nogle vil prøve
at skydive, springe ud fra et fly.
Andre vil bestige bjerge
eller svømme med hajer. Nogle rejser verden rundt.
Jeg har aldrig haft lyst til de ting.
De er ikke mig. De tiltrækker mig ikke.
Jeg kan lide ting, der giver mig
energi.
Men ikke på den måde.
Jeg gjorde for nylig noget meget energigivende.
Jeg så en eksotisk dans.
Jep.
I tror måske, eksotiske dansere ikke er noget særligt.
Hvorfor prøve det?
Det var ikke min idé.
En udenlandsk ven var på besøg, og jeg spurgte om hans planer.
Han ville spise på Jay Fai, se Wat Prakeaw-templet.
Som det sidste
skulle han på go-go bar på Bangla Street i Phuket.
Jeg spurgte hvorfor. Han var overrasket: "Har du aldrig været på én?
Det må du gøre noget ved. Du er thai!"
Det var nødvendigt.
Jeg måtte prøve det.
Den slags er ting
er vigtige for mig.
Den slags ting,
der virker meningsløse, men faktisk betyder alt for mig.
Så jeg tog til Phuket, til Bangla. Jeg fandt den bar, han fortalte om.
Han sagde, han aldrig havde set noget som det show.
Jeg vidste intet om det. Jeg ankom til Bangla og gik ind i gyden.
Folk dansede. Nogle genkendte mig og ville tage fotos.
Alt var godt. Jeg spurgte efter baren.
De sagde:
"Det er en hemmelig bar.
Den skifter navn hver måned, fordi politiet bliver ved at lukke den ned.
Jeg ved ikke, hvor den er nu, men den plejede at ligge på den gade."
Han pegede på en gade, og jeg gik derhen.
Jeg fandt stedet, men der var intet navn på.
Jeg gik hen til en fyr, der stod udenfor.
Han så barsk ud.
"Jeg leder efter det her sted."
"Er du thai?
Ingen thaier. Du kan ikke komme ind."
Thaier måtte ikke komme ind. Ikke så sært.
"Gå. Thaier må ikke komme ind."
Han jagede mig væk.
Det betød intet, hvem jeg var.
Jeg gav op. Jeg var kommet helt hertil og kunne ikke engang komme ind.
Så så jeg en fyr med tatoveringer i hele ansigtet.
Jeg tog et billede med ham i gyden.
Han sagde: "Nose, hvad laver du her?"
"Jeg ville ind på den go-go bar."
Han gik gennem en gruppe udlændinge.
"Dig," sagde han til fyren, der solgte billetter.
"Læg telefonen væk. Man må ikke optage derinde."
Han måtte være chefen.
Mine gode gerninger gav endelig pote. Dette var min belønning.
Jeg var den eneste thai i baren.
Rummet var cirka så stort
og fyldt med koreanere, kinesere og alle mulige mennesker.
Han fulgte mig helt op foran.
Lige her. Lige ved scenen. Den var lidt højere.
Sådan her.
Showet var allerede startet.
Den første forestilling, jeg så, var med…
…en cirka 40-årig kvinde.
Hun kom ud og dansede. Hun lavede sexede bevægelser,
men det så ud, som om hun ikke havde fået nok søvn.
Hun så træt og underernæret ud.
Og måske havde hun økonomiske problemer.
Hun dansede, som om hun havde set en del i sin tid.
Så hun dansede.
Der var dansemusik. Jeg ville nynne den, men så skulle jeg betale musikafgift.
Hvis jeg synger eller nynner noget, kan jeg blive sagsøgt.
Standup er en hård branche nu om dage.
Mine assistenter sagde,
jeg kunne nynne den her i stedet. De har fået tilladelse.
Det er Thatthong Sound. Forestil jer, hun danser til den.
Jeg kender ikke teksten.
Thatthong Sound
Se på stjernerne…
Det fungerer ikke!
Lad os sige, hun dansede.
Efter et stykke tid hentede hun en bowle.
Det var en fiskebowle med bølget kant.
Cirka så stor. Der var vand i.
Hun bar den hen og satte den her.
Den stod lige her.
Så stod hun med den mellem benene.
Sangen spillede stadig.
Altså! Hvorfor kunne I ikke få en nemmere sang?
Så stoppede sangen. Pop.
Hun var helt nøgen. Ikke et eneste stykke tøj.
Pop.
Hun lavede et lille svirp med hoften.
Noget levende
kom ud af hendes…
"Dåse." Jeg vil kalde den "dåse".
Det er et almindeligt udtryk nu om dage. "Dåse."
Dette væsen kom ud af hendes dåse.
Det kom ud,
og i starten rørte det sig ikke.
Det landede i vandet og steg op til overfladen.
Jeg kunne se på formen, det var en fisk. Den sprællede lidt.
Men den svømmede ikke. Jeg ved ikke hvorfor.
Måske var den i chok.
Måske havde den slået hovedet.
Kan I forestille jer det?
Lidt efter vænnede den sig til vandet.
Dens finner var…
Så begyndte den at svømme rundt i skålen. Jeg var forrest. Så tæt på.
Jeg kunne se, det var en fisk.
Men jeg prøvede at se: "Hvad er det for en fisk?"
Vi ville alle gerne vide det.
Malle.
Jeg tabte kæben, ligesom jer.
Den var cirka så stor.
Så stor. Jeg stod lige der.
En malle!
Hvordan kom en malle ud derfra? Jeg havde så mange spørgsmål.
Hvordan fungerede det?
Stak piggene hende ikke?
Som barn fangede jeg én, som stak mig. Det gjorde nas.
Hvad gjorde hun af piggene?
Hvordan opbevarede hun den?
Midt i min forvirring lavede hun endnu et svirp.
Der var nu tre af dem, der svømmede i bowlen.
Jeg forstod nu, hvorfor min ven sagde, jeg absolut skulle se det.
Det udvidede virkelig min horisont.
Jeg var tryllebundet.
Alle tre var ude.
Jeg var virkelig imponeret.
Jeg kunne kun gengælde med drikkepenge.
Jeg gav hende alt, hvad jeg havde.
Så pakkede hun sammen.
Der kom en anden.
Hun bar også en fiskebowle, men den var tom.
Fiskene var måske hjemme.
Med deres mor.
Ikke? Som lige havde født dem.
Er du søvnig, eller ler du?
Bøjer du dig ned, fordi du ler, eller falder du i søvn?
Jeg har lige peaket.
Hvad har jeg gjort galt?
Hvad er problemet?
Jeg holder øje med dig.
Tilbage til fiskebowlen.
Kvinden her var omkring de 30.
Hun satte skålen ned.
Musikken gik i gang.
Lad os beholde samme sang.
Jeg tvinger virkelig mig selv.
Hun dansede til sexet musik.
Sexet dans. Så stoppede musikken.
Hun svirpede med hoften, og ud kom…
Ved I, hvad der kom ud?
Den havde fire ben.
Skildpadde.
En japansk skildpadde. Rund, cirka så stor.
En japansk skildpadde. Den var nuttet.
Der var igen tre. De løb rundt.
Skildpaddernes mor.
Så det er sådan, hun ser ud.
Hvad kunne jeg give for sådan et show? Jeg gav rigtig gode drikkepenge. Hun gik.
Hun havde været meget professionel,
men så ikke rigtig ud, som om hun nød sit job.
Jeg tror, det er…
Jeg ved det ikke.
Det er hendes egen sag.
Hun nød det i hvert fald mere end hende.
Jeg er ikke færdig med dig.
Jeg lader dig ikke falde i søvn.
Hun tog bowlen væk.
En tredje kvinde kom ud. Det var en ny én.
Jeg ved ikke, hvor gammel hun var. Hun var ældre.
Hun dansede også.
De kom alle ud sådan her. Med en sexet dans.
Da musikken stoppede, ventede jeg spændt.
Jeg ventede på… hvad der ville komme ud.
Der var ingen at tale med, for det var lutter udlændinge.
De forventede vist ikke en thai blandt publikum.
Hvad ville der komme ud?
Hun stod der, men intet kom ud lige med det samme.
Der var ikke nogen skål.
Men efter et stykke tid stak noget hovedet ud.
Fugl.
En gul fugl stak hovedet ud.
Og så sagde det "pop",
og den fløj ud af hendes dåse.
Den fløj ud.
Jeg siger jer, det var vildere end at springe ud fra et fly uden faldskærm.
Eller svømme med krokodiller.
Eller bestige Everest.
Der kom en fugl ud af hendes dåse. To meter fra mig.
Det var som en scene i en film,
men det var ægte. Den fløj ud.
Fuglen fløj væk.
Den fløj rundt i lokalet.
Ikke som i en film, hvor den elegant ville flyve ned.
Mere som en fugl inde i et hus.
Den var forskrækket.
Den var lige kommet ud af en hule, og nu var der en masse mennesker.
Publikum larmede ligesom jer. Den fløj ind i et spejl og en væg.
Publikum hylede.
Det virkede næsten planlagt.
Den fløj, og hvor landede den?
Foran mig.
Jeg ville ønske, det var løgn, men det er sandt.
Den landede ikke på fødderne, sådan her.
Den landede, og så gled den.
Smak, og så gled den… ind under bordet.
Alles øjne var rettet herhen, for de var bekymrede for fuglen.
Den røg ind under bordet, så jeg måtte løfte benene.
Jeg ville hjælpe med at fange den. Jeg ville ikke træde på den.
Det var måske hendes biologiske barn.
Hvad, hvis jeg dræbte hendes barn?
Der.
Personalet kom og hentede den.
Hvad hedder de?
Servitricerne og barejeren kom og hjalp.
"Løft benene, tak."
Folk stod rundt om.
Kvinden, der havde sat fuglen fri, fuglenes mor, kom hen til mig.
Her sidder Nose Udom.
"Sid stille. Træd ikke på den."
Hun var lige foran mig, og…
"Hov.
Er det Nose?
Det er Nose Udom."
Hun glemte alt om fuglen.
"Nose Udom.
Hold da kæft! Nose Udom er her."
Hun var pludselig i godt humør.
Hun var henrykt.
"Nose! Hvordan kom du ind? Hvem lukkede dig ind?
Jeg så dig før, men jeg troede, du var Jackie Chan.
Det er virkelig Nose Udom. Vent." Hun bad servitricen om pen og papir.
"Jeg så dig som barn.
Kom med papiret."
Hun kravlede tættere på.
"Vil du skrive under?"
I må du forstå,
hun var splitternøgen.
Hvilket er normalt for hende. Det er hendes uniform.
Det er hendes arbejdsuniform. Helt normalt.
Hun havde nok gjort det her i ti år. Det var intet nyt.
Hun satte sig på hug: "Vil du skrive under?"
Mens jeg skrev, vidste jeg ikke, hvor jeg skulle se hen.
Jeg følte mig ikke som en berømthed, men snarere som en gynækolog.
Min underskrift var over det hele. Den var…
Der var alt for meget at bearbejde. Først fuglen…
Så kom hun og spredte benene…
Og så ville hun have en autograf. Sikken oplevelse.
"Gå ikke. Når jeg er færdig, må jeg så også få et billede?"
Hun talte med mig i et stykke tid.
Det var…
Jeg var mundlam, fuldstændig paf. Jeg gav hende en masse drikkepenge.
Så fandt vi hendes fugl.
Hun samlede den op og takkede publikum. Vi klappede af hende.
"Siden du er her, får du et ekstranummer."
Et ekstranummer? Jeg var spændt på, hvad det ville være.
Hun forsvandt, nok for at diskutere, hvad de skulle gøre for mig.
Lidt efter kom tre kvinder ud
med en bananklase.
Det var grønne bananer. De bar dem sammen.
Musikken var livlig. De dansede. Og de bar på bananerne.
Så tog hun en banan
og skrællede den.
Og så…
…tog hun den
og stak den op i denne stilling.
Jeg spekulerede på, hvorfor.
Hun stak den helt op.
Så kom der en meddelelse.
DJ'en spurgte: "Vil nogen komme op og holde kurven?"
Tror I…
…jeg ville takke nej til dét?
Aldrig. Hun skubbede den hen til mig.
"Kom op." Jeg gik op på scenen.
Jeg stod der med kurven. Jeg vidste ikke hvorfor.
Jeg var forvirret: "Hvad skal jeg gøre?"
"Hold den sådan. Kommer der noget ud, så fang det."
Kurven var derovre.
Musikken startede. De talte: "En, to, tre," hun skubbede,
og bananen kom ud.
Den fløj af sted. Hvad skulle jeg gøre? Den var ved at slippe væk.
Hvad gør jeg? Jeg sprang.
Folk klappede, som I gør.
Jeg følte mig som i et par, der arbejder sammen.
Jeg var ekstatisk. Jeg elskede det.
Da showet var slut,
pakkede hun sig ind i et tæppe
og kom og fik en lang snak med mig.
Jeg havde lært nogle yderst interessante ting.
Jeg spurgte hende,
hvordan hun fik de ting derop.
Seriøst. Jeg spurgte: "Hvor kommer de hen?"
Jeg ville ikke presse for meget på, for hun var en kvinde.
Hendes svar var enkelt:
"Det er en evne, Nose. Man skal lære det.
Se, hun er min tante.
Denne evne er gået i arv i vores landsby. Vi kommer alle sammen derfra.
Ikke alle kan gøre det.
Det er en særlig evne."
Jeg troede på hende.
"Her, tag nogle flere penge. Jeg nød det virkelig. Mange tak."
Vi sagde farvel, og jeg tog tilbage til Bangkok.
På kontoret fortalte jeg mine underordnede om det.
Jeg pralede:
"Jeg har set en eksotisk dans med fugle…"
Én af dem sagde: "Nose.
Hvorfor så langt væk? Dem har de også i Pattaya."
"Nej, i Pattaya har de pingpong-shows.
Dem har jeg set."
"De her er bedre.
Der er mandlige strippere."
"De klæder sig bare af.
Dem har alle bøssebarer."
"Det er ikke det samme.
Tro mig.
Jeg var der med nogle venner.
Så tog jeg mine forældre med.
Min mor græd."
Sikken dygtig søn.
Jeg tog dog ikke min mor med. Jeg tog personalet fra kontoret med.
Vi var otte i en varevogn.
Fire kvinder og fire mænd.
På mit kontor prioriterer vi virkelig den slags.
Arbejde? Lige meget.
Dét er, hvad vi gør.
Vi tog til Pattaya. Det første show var klokken 21.
Billetterne kostede 400 baht.
Jeg havde maske på. De andre havde ikke.
Ingen genkendte mig. Vi satte os ned.
Jeg sagde, vi skulle sidde foran.
Vi sad på række, alle otte.
Kunstnerne var både mænd og kvinder.
Jeg havde set kvinderne før, så dem var jeg ikke så interesseret i.
Men der var én, der røg.
Hun brugte dåsen til at ryge.
Hun røg to cigaretter.
Som om hun åndede ind og ud.
Hvordan gjorde hun det? Hun blæste det ud.
Hvor kom det ud fra?
Jeg så røgen komme ind og ud.
Ballonerne med pilene var ikke noget særligt.
Jeg så dem alligevel. Endelig kom mændene ud.
Det var dét, jeg havde ventet på.
Lokalet og scenen var cirka så stor.
Der var en vindeltrappe.
Belysningen var lavere end her.
Der var kun lys lige her.
Der var trappen.
Det var UV-lys, så de hvide ting lyste virkelig op.
De første optrædende var unge mænd.
De så landlige ud. Som om de kom fra junglen.
De havde sixpacks og hellige tatoveringer.
De kom ned ad trappen kun i deres undertøj.
Musikken gik i gang.
De kom langsomt ned.
Sådan her.
Musikken var lige så distraherende som deres buler.
De var fire.
Jeg tænkte straks: "Falsk."
Ikke ægte.
De var for lange til at være ægte.
Det var umuligt.
De kom ud.
Det var mørkt, men alligevel så jeg. Det lignede ikke hans pik.
Det var en arm i gips.
Den var større end hans undertøj.
Det var vildt! Han gik…
Jeg så den i mørket.
Der var en bule så stor.
Umuligt. Det kunne ikke passe. Falsk reklame for at snyde turisterne.
De fire stod på scenen.
De Fire himmelske konger.
De begyndte at lave en sexet dans.
De kælede for sig selv.
Én af dem tændte nogle stearinlys og lod voksen dryppe ned på sig.
Det var meget sexet. Sexet musik.
Det var ved at være slut,
og vi otte tvivlede stadig på, om den var ægte.
For den var stadig i bukserne.
Jeg tænkte: "Det må være en dildo."
De måtte have åbnet den og anbragt den over den ægte som et ekstra lag.
Sikket billigt trick. Det er ikke showet værd.
Så kom der nogle flere kvinder ud. Ja, ja.
Så kom det andet mandlige show.
Musik.
Et øjeblik.
Han var ikke tomhændet. Han bar en dunk vand.
Det var en stor dunk med omkring fem liter i.
Fem tunge liter.
Må jeg få én? Har I sådan en dunk?
De skal se, hvad vi taler om. Han kom ned sådan her.
Selv sådan er den tung.
Den var seriøst så stor som den her.
Musik.
Hans gang var sejere.
Han begyndte at danse sexet. Hvorfor havde han vand med?
Bundet til dunken var et reb lavet af stof.
Det gik op sådan her.
Omkring hertil.
Cirka 20 centimeter op.
Han gik op.
Jeg tænkte: "Hvad sker der? Hvad er det til?
Og så… gik han over
til Naew i publikum.
Naew er hende, der lige har givet mig vandet.
Han sagde: "Vær rar at hænge den på."
"På hvad?"
"Herpå."
Så tog han underbukserne af,
og den havde nær ramt Naew på hagen.
Havde hun været tættere på, havde den slået hende ud.
Den stod direkte ude som…
Jeg sagde: "Pas på!"
Hun spurgte mig:
"Skal jeg gøre det?" Ingen svarede. "Jeg må hellere."
Hun ville ikke have et svar, fordi hun ville prøve det.
Hun hængte den på som en blomsterkrans.
Alle troede, at den med vægten af fem liter vand
ville glide af.
Det gjorde den sgu ikke!
Den blev hængende. Og…
Dunken hang der stadig.
Den var hævet over jorden.
Han brugte… Hvad skal jeg kalde den?
"Pik" virker forkert.
Ordet udviser ikke nok respekt.
Lad os fortsætte med "bik".
Men det var ikke bare en bik.
Hvis de fleste bikke er "Ah!", var denne
"ARGH!"
BIK!
Dette er en bik!
Rammer den dig på hagen, går du ud.
Han løftede vandet med sin bik!
Hele lokalet jublede, selv barejeren. Koreanere, japanere, alle nationaliteter.
En, to, tre, fire, fem, seks, syv, otte, ni, ti. Yay!
Han slap den, og den faldt.
Jeg mener, wow…
Jeg følte, hvad jeg havde følt før… med fuglen.
Han løftede dunken.
Hvordan kan vi have så mange vidundere, jeg ikke kendte til?
Jeg har levet så længe uden at vide det. Efter det antog jeg, showet havde toppet.
Så sagde han: "Vent, dette er min storebror."
Han hed Arty. Havde lys hud.
Han var fra Isan. Skarpe tænder. Elskede sit job.
Han sagde: "Min tur." Han samlede to dunke op.
De havde længere reb.
Han gav dem til Bellas kone, Am.
Bella var ude i siden. Han er en stor fyr.
Hvis I har set Kao Kon La Kao, var han rapperen.
Am er meget høflig. Hun bliver ikke utålmodig.
Han sagde: "Vær sød at hænge dem op." Am var pinligt berørt.
Til sidst gjorde hun det. Artys var endnu større.
Da de var på plads…
Hvordan var det muligt?
Han anstrengte sig og talte højt til ti.
Mens hun hængte dem op, så Bellas kone sådan her ud.
"Jeg bryder mig ikke om det."
Men bagefter var noget ligesom blevet vækket i hende.
Hun smådansede.
Hun stod med åben mund og tårer i øjnene.
Resten af aftenen.
Det passer.
Han løftede. En… ti.
Så satte han dem ned. Vi klappede vildt.
Vi var forbløffede. Vi måtte bukke.
Han forlod scenen og indsamlede drikkepenge i en cowboyhat.
Vi gav ham drikkepenge, men jeg var stadig skeptisk.
Var der en skjult sele?
Var den ægte? Jeg havde kun set den, ikke rørt den.
Han gik rundt med hatten,
kom forbi alle i publikum.
Nogle gav kun lidt. Ikke så mange gav drikkepenge.
Så han kom hen til os, og vi tog chancen og spurgte, om den var ægte.
Gider du tage dunken?
Okay. Prøv at løfte den.
"Er den ægte?"
Han indsamlede drikkepenge.
"Er den ægte?"
Han svarede ikke.
I stedet kom han hen til os bagfra og brugte sin bik
til at banke os på ryggen.
Han bankede os let på ryggen.
Som en nakke- og skuldermassage.
Naew var sådan her.
"Jeg har en knude."
Fire fyre arbejdede på hende,
som om det var en almindelige service, de gav.
De bankede også på hendes lår. Hun skreg.
Hun hylede af glæde.
De fire blev færdige.
Vi var så glade, vi gav dem drikkepenge. Vi gav nok 10.000 i drikkepenge den aften.
Jeg løb tør og måtte veksle mine sedler for at kunne fortsætte.
Disse er særlige talenter. Vi må støtte dem.
Jeg måtte låne af personalet: "Hent flere penge. De fortjener dem.
Dette show er fantastisk."
Vi elskede det, så de gjorde en ekstra indsats.
De fokuserede på os.
Der var fire sider. De ignorerede dem.
Kineserne gav næsten ingenting. Så de blev ved at komme hen til os.
Efter deres optræden kom der flere kvinder.
Vi ville gå, for jeg havde allerede haft mit livs oplevelse.
Jeg var så lykkelig. Hun sagde: "Gå ikke endnu."
Ejeren sagde også: "Gå ikke endnu.
Vent på den sidste optræden. Den er endnu bedre."
Så jeg ventede.
Det var tid til finalen. Musikken gik i gang.
Fire fyre kom ud
med jungletrommer.
Jungletrommer.
Det var de korte jungletrommer.
Kender I dem? Den korte slags.
Der var to trommer og fire fyre.
Vi troede, de ville underholde os.
Vi dansede og heppede på dem som til en koncert.
De kom ned.
Én af dem bad mig slå på trommen.
De vidste stadig ikke, det var mig. "Slå på den." Så det gjorde jeg.
Det var en skindtromme.
Det gjorde ondt i hånden. Der var en sort prik midtpå. "Prøv."
Han gav mig en tromme.
Så gav han én til Naew.
Hun tog den.
Forestil dig, at du er Naew og holder den.
Tag den i hænderne.
Trommeskindet var her.
Så spurgte han Naew: "Hvor mange cha'er?"
Naew sagde: "Cha-cha-cha."
Han gjorde sig klar.
Tog bukserne af.
Han brugte sin bik… til at slå på trommen.
Naew vidste ikke, hvad hun skulle gøre. Hun begyndte at danse.
Han sagde: "Lad venligst være med at danse.
Jeg ramte kanten."
Så blev de to trommer spillet samtidigt.
Hvad er det for et beat?
Jeg siger jer, jeg elskede det.
Jeg faldt om af grin, mens han gjorde det. Jeg lå på gulvet.
Grinede så meget, at jeg faldt ned af stolen.
Det var fantastisk. Folk troede, jeg var besvimet.
Vi var vilde med dem.
De trommede og trommede,
og bagefter gav vi dem drikkepenge. Så mange drikkepenge.
Men jeg var stadig ikke overbevist om, at den var ægte.
Så da de var færdige,
rejste jeg mig og spurgte:
"Må jeg røre den?"
Jeg måtte vide det.
Han svarede uden tøven: "Ja."
Han stod sådan her: "Værsgo."
Det øjeblik var ét af de mest mindeværdige i mit liv.
Jeg rejste mig op og rørte hans bik.
Stå lige op et sekund. Du behøver ikke røre mig.
I skal se, hvordan det var.
Rejs dig op. Ræk hånden ud. Vi lader som om.
Tag den.
Sådan var det.
Jeg tog den sådan
og strøg den fra roden til spidsen.
Jeg gav den et klem. Ville vide, om den var kunstig.
Var der sprøjtet noget ind? Var det en specialeffekt?
Men nej, den var helt bestemt ægte.
Jeg sagde: "Wow. Det er, hvad de kalder en ægte anakonda."
Den var tyk.
Hvordan forklarer jeg det?
Ligesom bambus med klistret ris fra Nong Mon-markedet.
Eller svinepølse fra Ubon.
Kan I forestille jer det?
Jeg var så fascineret, at jeg faldt i trance.
Talte med ham med bikken i hånden.
"Hvor kommer du fra?
Fra Kaeo?
Har den altid været så stor?"
Han sagde:
"Jeg har aldrig prøvet at gøre den større.
Det er en medfødt defekt." Sikken blærerøv.
Gid, jeg var defekt.
"Virkelig? Du skal vide, at det var så godt at møde dig."
Jeg mener det.
I ved godt, når man møder en udlænding og giver dem et fast håndtryk?
Jeg trykkede hans bik.
"Så godt at møde dig."
Jeg gav den et godt klem: "Hold da op. Du er fantastisk.
Hvordan kan den være så fast?"
"Jeg har en særlig teknik, men det er en hemmelighed."
Vi talte sådan her. "Hvad med ham? Hvor er han fra?"
Den ene var fra Bueng Kan.
De andre fra Suvannakhet og Laos. Jeg rørte deres mikrofoner,
mens jeg talte med dem.
Vi havde en god, lang snak.
Da vi var færdige med at snakke, sagde vi farvel.
Jeg var virkelig imponeret og fascineret.
Jeg må tilstå, og det får jeg redigeret væk,
at jeg på vej tilbage til mit hotel blev ved med at tænke:
"Det kan ikke være svært."
Det var næsten midnat.
Jeg havde købt noget khao tom efter showet og var tilbage.
Jeg gik i bad.
Jeg stod foran et kæmpe spejl på hotellet.
Først prøvede jeg med brillerne.
Dem her.
Du ser søvnig ud. Lad mig stå her.
Jøsses.
Jeg hængte dem på, og de faldt af.
Stængerne knækkede næsten. Jeg har kun det par.
Brilleglassene ramte gulvet.
Pis. Måske gled de af på grund af remmen.
Jeg havde noget Yakult fra tidligere.
Lad mig starte der. Jeg tog dem ud af køleskabet.
Jeg hænger dem på.
Prøvede to små flasker.
Møg.
Stadig for tungt?
Jeg tømmer dem først.
Jeg drak det hele.
Kun flaskerne og folien var tilbage.
Det virkede stadig ikke.
Ved I, hvad jeg formåede?
Folielågene.
Jeg rullede dem til halvcirkler. Dét kunne jeg.
Den forestilling
har ødelagt alle de kvindelige deltageres ægtemænds liv.
Slut. Vi blev slået ud.
Husker I den buttede Bella?
Før showet var han den eneste mand i sin kones liv.
Så opdagede hun noget…
…noget bedre.
Nu brokker han sig til mig: "Siden du tog os med til det show,
når vi bader,
og hun ser mig nøgen, ved du så, hvad hun gør?
Som voksne gør, når de ser et nøgent barn.
Det gør hun ved mig."
Jeg føler, dette er et særligt talent.
Og de sagde, de måtte skjule sådan en bar,
for ellers ville politiet komme og lukke den ned.
Jeg tænkte: "Hvorfor?"
Disse er særlige og unikke talenter.
De har værdi.
At kunne bruge sin pik eller dåse så effektivt
er ikke anderledes end en engelsk fodboldspiller,
der jonglere med en bold, mens han går 48 kilometer.
Det er et talent med hovedet.
En dansk dykker, som uden ilt
dykker 202 meter ned og slår verdensrekorden.
Han har talentfulde lunger.
En amerikaner stopper vifteblade med tungen.
På et minut fjerner hun forsiden af ventilatoren,
og så stopper hun bladene. Med tungen.
Hun har flere, og hun stopper dem 35 gange på et minut.
Hun bruger sit talent.
Hvis man har en stor bik, spiller man tromme med den.
Eller skyder fugle ud af sin dåse.
Fugle, skildpadder, fisk.
Det ultimative dyrereservat.
Jeg synes, regeringen bør støtte det i stedet for at gemme det væk.
De er så snerpede.
De bør støtte og undervise det.
Som med thaimassage. Det er superblød magt.
Det er ikke blød magt. Det er superblød magt.
Det er de bløde deles bløde magt.
Sig det videre,
så folk ved, hvad en fisse kan.
At den er som et lager.
Transvestitterne Alcazar og Tiffany kunne gøre mere end kun lip-sync og jokes.
Siden de alligevel får operationen,
kunne de tilføje mere plads til andre dyr.
Det bør ikke stoppe med fugle. Der bør være krokodiller.
Udlændinge elsker krokodiller. Eller kuglefisk.
Kuglefisk er søde, når de er bange.
Man kunne holde udvalget hemmeligt visse dage. Gøre det til en overraskelse.
Crybaby kunne komme ud.
Det kunne man promovere.
Og hvorfor stoppe ved trommer?
Der findes så mange musikinstrumenter.
Hvad med en thai-xylofon? De kunne holde hinandens nakker.
Eller overgå USA og stoppe ventilatorer med bikken.
Disse ting bør støttes, ikke gemmes væk.
Turistbureauet kunne promovere dem.
Ingen grund til at bruge millioner på at hyre en berømt skuespiller.
Bare lav TikToks. Det er nemt.
Inviter folk til at komme og se. Det er superblød magt.
Brug mine idéer. Det er fint.
Få folk i Pattaya eller Phuket til at sige: "Hej, velkommen."
Ikke?
"Hej, velkommen. Nu show. Gratis. Fire hundrede baht øl.
Har show. Har nydelse. Har glæde. Har morskab. Har energi.
Har girl power. Har fisk. Har skildpadder.
Har fugle. Har krokodiller.
Måske kuglefisk.
Pingpong, balloner, rygning, bananer.
Kom og se.
Har god Superman.
God Superman. Godt håndtryk. Og I kan trykke pik.
Kæmpepik spiller cha-cha-cha.
Kæmpe pik løfter vandkander.
Kæmpepik giver massage. Kæmpepik superstjerne.
Kæmpepik giver massage. Vores kæmpepik dør aldrig.
Vores kæmpepik er freestyle.
Velkommen til Thailand. Har de fattige rettigheder?
Men vi har en pik.
Men vi har dåser.
Lad det ske, Thailand. Tryk på trusseknappen.
Hvis thailænderne skal leve komfortabelt, må vi stoppe det pis nu!"
Kom rigtig godt hjem!
Kom godt hjem!
Vågn op! Tak!
Tekster af: Anna Jennifer Christiansen