Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hyvät naiset ja herrat!
Sekä LGBTQ!
Toivotetaan tervetulleeksi se ainoa ja oikea...
Annetaan kunnon aplodit muista välittämättä -
ainoalle ja oikealle -
Udom Taephanichille!
Kiitoksia.
Kiitos paljon!
Hymy huulilla Sä kädet yhteen vie
Kun joku astuu lavalle, ja ihmiset huutavat ja taputtavat,
hänen on pakko olla kuuluisa.
Olen siis kuuluisa.
Totta puhuakseni tiedän, että olen kuuluisa ja suosittu.
Jos sitä pitäisi arvioida numerolla, en osaisi vastata.
Kuuluisuuttahan ei voi mitata -
samalla tavalla kuin desibelejä. En tiedä, miten kuuluisa olen.
Julkkikset tietävät sen, kun he astuvat ulos,
ja heiltä pyydetään nimikirjoituksia.
He tietävät olevansa kuuluisia, mutta eivät sitä, missä määrin.
Tajusin, kuinka kuuluisa olen, kun Vinij Lertratanachai -
pyysi minua pelaamaan jalkapalloa. Tehän tiedätte hänet.
Hän järjesti Liverpoolin ja Manchester Unitedin pelin.
Hän soitti kuudetta kertaa. Sanoin, etten pääse.
Hän oli Bang Pa-Inissä, ja minä olin Bang Kapissa.
Välimatka on pitkä.
Jos olisin mennyt, olisin palannut vasta myöhään.
Sanoin, että minulla oli kiire. Polviini sattui, ja olin leikkauksessa.
En ollut pelannut munkkiaikojen jälkeen.
Mutta hän soitti vielä kuudennen kerran.
"Mennään pelaamaan jalkapalloa." Keksin taas tekosyyn.
"Olen piirtämässä, joten en ehdi."
"Tule vain, et kadu. Huomenna neljältä."
"Kuka pelaa? En halua mennä. Minulla ei ole edes kenkiä."
"Jackson Wang."
"Pelaatko Jackson Wangin kanssa? Oletko tosissasi?"
"Kyllä, hän on käymässä. Hän tykkää pelata vapaa-aikana."
"Tuleeko hän oikeasti?"
Siinä vaiheessa olisin lähtenyt vaikka Betongiin.
Jackson Wang, hemmetti sentään!
Teidän pitäisi ostaa kallis lippu -
ja lähteä vielä kauemmaksi katsomaan häntä.
Sukulaistyttöni Ratsamee on kova fani.
Hän maksoi tuhansia pienen pisteen näkemisestä,
kun taas minulla oli tilaisuus pelata samassa joukkueessa.
Siksi lähdin.
Varhain seuraavana aamuna ostin kengät.
Sitten kuulin, että kyseessä oli VIP-tilaisuus.
Sisäpiirin juttu.
Tunsin olevani tärkeä. Päätin ajaa sinne itse.
Sukulaistyttöni Ratsamee oli jo tehnyt kampauksen ennen aamunkoittoa.
Hän ilmestyi pynttäytyneenä. "Voinko tulla mukaan?"
"Et, se on sisäpiirin juttu." "Haluan vain nähdä Jackson Wangin."
"Viimeksi hän oli näin kaukana."
En tiennyt, miten lähelle hän pääsisi.
Henkivartijat ovat rajuja kavereita.
Olette kai kuulleet heistä.
"Pääsenhän? Katselen aidan takaa, jooko?"
Hän lähti kuskiksi.
Kun pääsimme perille, kenttä oli RCA:n luona.
Paljon henkivartijoita. Niin kuin uutinen olisi levinnyt.
Sadat fanit odottivat aidan ulkopuolella nähdäkseen vilauksen Jackson Wangista.
Ajattelin, että olisi julmaa jättää Ratsamee ulkopuolelle.
Lupasin ottaa hänet mukaan. Vain minun piti alun perin tulla.
Hän kysyi, miten se onnistuu. "Jos joku kysyy, sano, että olet hierojani."
"Mutta enhän minä osaa hieroa."
"Nyt on pakko."
"Jos käy tuuri, Jackson voi saada krampin,
ja voit hieroa häntä nivusista."
Saman tien Ratsame halusi tulla mukaan.
Vartija kysyi, kuka olen. "Ai, oletkin se 'Nenä'. Kuka tuo on?"
"Tässä on hierojani."
"Menkää sinne VIP-alueelle."
Parkkeerasimme sinne.
Sanoin: "Kanna sinä tavarat, myös kengät. Sillä tavalla näytät hierojaltani."
Kävelimme noin 15 metriä -
lasiseinäiseen halliin, joka oli kuin tämä huone. Menimme sisään.
Jackson Wang tanssahteli siellä muay thai -tyyliin Tony Jaan kanssa.
Näittekö sen TikTok-videon? He tanssivat, ja hän kääntyi minua päin.
Sen jälkeen Tony Jaa vei minut kierrokselle.
Sukulaistyttöni oli liian lähellä. Hän ei voinut uskoa.
Muutoin häntä olisi käsketty lähtemään.
"Mene pois, et ole mikään VIP."
Mutta nyt sanottiin: "Tule vain mukaan."
Jackson Wang seisoi ihan vieressä. Ratsamee oli...
Pyysin häntä ottamaan kännykällä kuvan.
"Setä.
Käteni ovat heikot."
En ole ikinä nähnyt kenelläkään heikkoja käsiä.
"Käteni ovat heikot."
"Eivät ne voi olla heikot. Tämä on tilaisuutesi."
"Hän on niin…
Vau."
"Ota nyt se kuva."
"En halua häiritä häntä."
"Nyt ei pidä miettiä sitä!"
Lopuksi -
Jackson lopetti Tony Jaan kanssa, ja meidät vietiin vaihtamaan vaatteet.
Seurasin Jackson Wangia pukuhuoneeseen,
missä nämä uuden sukupolven mallit ja näyttelijät olivat.
Muistaakseni Golf Pichaya oli siellä.
Ja Khem Hussawee.
He olivat ainakin 175-senttisiä ja heillä oli vaalea iho.
He vaihtoivat paitansa. Heitä oli paljon.
Oat Pramote tunnisti minut. "Hei, Nenä."
Tervehdin ja menin heidän luokseen.
Siellä oli pelipaitoja. Sukat oli levitetty valmiiksi.
Riisuin kengät ja puin mustan asun,
koska Jackson Wang oli mustassa joukkueessa.
Oat sanoi minulle: "Olet siinä toisessa joukkueessa."
"Mitä? En tajunnutkaan." -"Se on sinun joukkueesi."
Arvatkaa, kuka oli siinä toisessa. Vinij Lertratanachai.
Vinij esitteli minut toiselle kaverille. "Tässä on Nepalin suurlähettiläs."
Nepalin suurlähettiläskö? Tosi vanha tyyppi.
"Ja hänen vieressään on Bhutanin kuninkaan siskonpoika."
Kuninkaan siskonpoika. En tiennyt, miten toimia.
Tuossa on Jackson Wang. Tässä on kuninkaan siskonpoika.
Pitäisikö minun kumartaa? Mitä teen, kun syötän hänelle pallon?
"Teidän korkeutenne, ottakaa vapaapotku vastaan."
En tiennyt, miten toimia. Enkä halunnut olla siinä joukkueessa.
Tulin pelaamaan Jackson Wangin kanssa.
Halusin potkaista pallon hänelle ja hioa taitojani yhdessä.
Olisimme olleet tiimi. Kädet yhteen ennen matsia.
Se olisi ollut kunnia. Hittolainen!
Olin vanhan miehen joukkueessa. Tiedättekö, mikä olin? Olin hyökkääjä.
Hyökkääjän tehtävä on saada maaleja. Jackson oli mustan joukkueen hyökkääjä.
Olimme niin kaukana toisistamme. Näimme toisemme vain kaukaa.
En ollut pelannut pitkään aikaan. Sain krampin viiden minuutin jälkeen.
Kello oli neljä, ja oli tosi kuuma. Hemmetti.
Minulla oli vaikeuksia, mutta sitten oli ne fanit, ulkona olleita lukuun ottamatta.
VIP-alueella oli noin sata fania.
Siellä oli thaimaalaisia näyttelijöitä, näiden managereita -
ja vierasjoukkueen managereita.
Heitä oli noin sata. He olivat kentän vieressä -
pensaiden takana. He eivät saaneet ylittää valkoista rajaa.
He olivat kameroineen ulkopuolella.
Kokonainen lauma.
Pelasin viisi minuuttia. Sitten piti vaihtaa.
En pystynyt siihen. En välittänyt enää koska en nähnyt häntä.
Halusin lähteä. Sillä vanhalla ei ollut vaihtopelaajia.
Minä vain kävelin. En voinut keskittyä peliin.
Halusin sateenvarjon.
Mitä hittoa minä tein siellä?
Ottelua ei kuvattu minnekään.
Jos olisi ollut tv-kameroita, olisin tehnyt näin.
Mutta kukaan ei nähnyt. Näytin kamalalta.
En kestänyt sitä. Halusin pois, koska oli kuuma.
Kentän vieressä ei ollut puita. joten minun piti…
Siellä oli urheiluhalli. Seisoin sen varjossa.
Silloin tajusin, kuinka kuuluisa olin.
Fanit seisoivat pensaiden luona katsomassa Jackson Wangia.
He kääntyivät katsomaan minua noin kymmenen metrin päästä.
Kävelin kentältä pensaille.
"Hei."
"Hei, sinä!"
"Tuohan on Nenä! Mennään ottamaan yhteiskuva."
Muutama fani tuli luokseni.
"Haluatko kuvan hänen kanssaan?" Joku huusi: "No, mikäs siinä."
Niin kuuluisa minä olen.
"Mikäs siinä" -kuuluisuus.
Voi ei.
Ihan kuin -
veitsi -
olisi isketty sydämeeni. Näytin muutenkin hurjalta -
jalkapalloshortsien ja läikikkään ihon takia.
Ja sitten...
"Mikäs siinä." He tulivat ottamaan kuvia. Vain tappaakseen aikaa.
Kun peli päättyi, meidät vietiin takaisin pukuhuoneeseen -
ja suihkuun.
Lähdin ensimmäisten joukossa kentältä. Jackson Wang ja joukkue tulivat perässä.
He näyttivät todella hyvältä.
En uskaltanut liittyä seuraan. Kävelin heidän edellään.
Muistan sen selvästi.
Kolme ihmistä tummissa paidoissa tuli luokseni.
"Nenä?"
He olivat ikäisiäni. Kuin olisimme kasvaneet yhdessä,
ja he olisivat käyneet keikoillani.
"Saisimmeko ottaa kuvan?"
Jukra! Olin niin iloinen, kun joku halusi kuvan.
Sanoin: "Pieni hetki. Pakko käydä pissalla."
En voinut enää pidätellä.
"Käväisen vessassa ja tulen ihan kohta."
Lähdin kohti vessaa.
Menin sisään.
Jackson Wang ja hänen joukkueensa olivat siellä.
He vaihtoivat vaatteita.
Jos menisin kuvattavaksi, en näkisi Jackson Wangia ilman paitaa.
Jos olisitte siinä huoneessa, jossa Jackson on ilman paitaa, lähtisittekö?
Halusin jäädä katsomaan.
Kaikki vaihtoivat vaatteita.
Kaikilla oli tietysti sixpackit. Mutta heidän auransa hehkuivat.
Olen nähnyt vaaleaihoisia. mutta niin hehkuvaa ihoa -
ei näe usein.
Jackson Wang varmaan syö neonvaloja illalliseksi.
Hänessä oli jotain erityistä.
Pelaajat ja vanhat kaverit pukeutuivat ja kävivät suihkussa.
Maleksin Jackson Wangin kopin edessä -
jotta näkisin hänestä edes vilauksen.
Oikeasti. Olisin saanut kertoa tarinan lapsenlapsilleni.
No niin, hoidin siinä asiani.
Sain homman hoidettua ja lähdin, kuten olin luvannut.
Minähän olen aikuinen ja pidän sanani.
Menin ulos, ja sata ihmistä oli odottamassa,
jotta Jackson Wang menisi suihkuun. Minä -
tulin ulos.
Henkivartijat tulivat.
"Nenä, ketä etsit?"
"Suunnilleen kolmea ikäistäni ihmistä.
He halusivat kuvan, mutta olin vähän aikaan vessassa."
"Etsitkö kolmea ihmistä?" Hän kuiskasi kaulukseensa.
Miksi henkivartijat haluavat aina puhua kauluksiinsa?
Jotkut puhuvat hihoihinsa.
"Ei hätää, minä löydän heidät.
Kuka halusi kuvan Nenän kanssa?"
Tiedättekö mitä?
Oli ihan hiljaista.
Täysin hiljaista. Nykäisin hänen paitaansa. "Hitto."
"Älä tee noin, idiootti.
En pääse piiloon, senkin kusipää."
Kun hän tajusi, että minua nolotti, hän tuplasi panokset.
"Hei, kaikki!"
Voi helkkari. "Kuka haluaa yhteiskuvan Nenän kanssa?"
Hiljaisuus.
Se tapahtui kaikkien edessä. Todella noloa.
Hiljaisuus.
Hiljaisuuden keskellä joku tuli esiin.
"Ihan miten vain. Mikäs siinä."
Helvetti!
Olen "mikäs siinä" -tasolla. "Ihan miten vain" -kuuluisuus.
Niin kuuluisa olen nykyään.
Tuntui, että itseluottamus oli kadonnut.
Ihan täysin.
Menin autooni.
Yleensä on jälkibileet, mutta en halunnut jäädä.
Olimme eri kastia.
Menin vain hetkeksi sisään,
ja vaaleaihoiset, hyvännäköiset kaverit puhuivat länsimaista kieltä.
Minusta tuntui, etten sopinut joukkoon.
Jos kastijako olisi käytössä, he olisivat hallitseva kasti,
ja minä olisin kastiton.
Ajoin kotiin.
Ratsamee ajoi ja lauloi ja vihelteli Jacksonin lauluja.
Se narttu.
Olin tosi masentunut. Olin menettänyt itseluottamukseni.
Olin oikeasti murtunut.
Olin vanhanaikainen. Vanha ihminen.
Ei olisi pitänyt mennä sinne.
Minua harmitti yhä, mutta kaikki vain jatkui.
Kun minua haluttiin haastatella jotain sivustoa tai yliopistoa varten,
tätä kysyttiin aina. Se oli yleensä viimeinen kysymys.
"Haluatko vielä sanoa jotain uudelle sukupolvelle?"
Minäkö?
Minun kaltaiseniko?
Mitä voisin sanoa uudelle sukupolvelle? Olen vanhanaikainen.
Keitä he ovat?
He tulevat minun jälkeeni. Ihan uutta sukupolvea.
Minä olen X-sukupolvea. Minun jälkeeni tulee Y ja Z.
Alfa, eikö niin?
Sitä ennen ovat suuret ikäluokat.
Kuka kuuluu niihin? Prajut.
Prajut, Prawit, ja Bird Thongchai.
X-sukupolvessa on -
Phol-setä -
ja Pla-shamaani.
Miettikää. Minun sukupolveni on sellainen.
Y-sukupolvessa on -
Nont Tanont,
Gun Napat,
ja Bella. Hän on Y-sukupolvea.
Siellä on myös BOWKYLION.
Seuraavaksi -
on Z-sukupolvi. 4EVE, eikö?
Alfat ovat julkkisten lapsia.
Saifahin ja Chompun lapset ja muut.
Jos mietitään seuraavia sukupolvia, mitä sanottavaa minulla voisi olla?
Tiedättekö, miten X-sukupolvi kasvoi? Myöhemmät sukupolvet, kuten Y,
yksinkertaisesti sanottuna. Te kasvoitte juomalla maitotiivistettä tuubeista.
Teillä oli sitä aina. Se oli tuubissa.
X-sukupolvella ei ollut. Meillä ei ollut.
Minun sukupolveni sai maitotiivistettä ainoastaan peltipurkeista.
Purkeista.
Jotta sitä pystyi juomaan, purkki piti avata putkimiehen tavoin.
Sen avaamiseen tarvittiin työkaluja.
Veistä, kirvestä, vasaraa ja ruuvimeisseliä.
Sitä oli vaikea avata yksin.
Silloin oli toki purkinavaajia.
Ne näyttivät Shivan kolmikärjeltä. 95 prosenttia niistä oli ruosteessa.
Ne olivat heikkoja ja kuluneita.
Joka kohdasta törrötti jokin osa.
En tiedä, minkä hiton takia, mutta nillä ei tehnyt mitään.
Niillä ei voinut avata mitään. Ei edes kalapurkkia.
Joudun ottamaan äitini lihakirveen ja käytin terävää päätä.
Jos hän näki minut, hän sätti minua, koska pilasin sen.
Kun yritin... Siitä oli vaikea selvitä yksin.
Se piti asettaa jalkojen väliin.
Piti vain paukuttaa. Hiki valui.
Jos teki reiän, tuliko siitä maitoa? -Ei.
Toinenkin puoli piti käsitellä.
Vielä toinen reikä sille puolelle.
Sen jälkeen -
tiivistettä piti kaataa paistetun leipätikun päälle -
ja syödä se Ovomaltinen kanssa, mutta tuliko se ulos?
Ei! Mitäs sitten?
Siihen puhallettiin.
Piti puhaltaa.
Jos Covid olisi ollut silloin, olisimme kuolleet.
Käytön jälkeen purkkia ei voinut tyhjentää kerralla.
Se piti säilöä.
Mutta miten? Se piti asettaa vedellä täytetylle lautaselle.
Lautaselle, jossa oli vettä. Sitten se kostui.
Sen jälkeen se ruostui.
Kaatoreuna kuivui ja näytti herpesrakkuloilta.
Ihan samanlaiselta.
Tiiviste ei ollut enää niin herkullista. Etiketti muuttuu tahmeaksi.
Aivan. Niin me elimme.
Mitä voisin opettaa nuorille?
Tiedän vain sen.
Kun olin lapsi, miten kasvoin? Äitini halusi minulle tuuheat kulmakarvat.
Siniherneen kukat.
Emme syöneet lisäravinteita. Ei E-vitamiinia hiusten kasvuun.
Siniherneen kukkia.
X-sukupolvi pani kulmakarvoihimme siniherneen kukkia.
Shinchanilla oli silti paremmat. Meillä ei ollut mitään muotoa.
Toimiko se?
He tutkivat sitä. Se ei toimi. Kukat eivät vaikuttaneet siihen.
Mitä hyötyä kulmakarvatatuoinneista olisi? Miksi ihmiset piirtävät niitä?
Intialaisten ja latinoiden ei tarvitse ottaa sellaista.
Heillä on tuuheat kulmakarvat. Niin minä kasvoin.
Emme ole edes puhuneet korkeista nenänvarsista.
Kun länsimaalaisia alkoi tulla, äidit halusivat lapsille korkeamman nenän.
He vetivät nenästä.
Koko naapurusto teki sitä.
Äitini ei vain tiennyt heti kaikkea.
Yleensä pitää vetää nenää pitkin ihan päähän asti.
Äiti aloitti päästä.
Siksi nenäni on tällainen. Kenet voin haastaa oikeuteen?
Sikotaudistakin oli oma myyttinsä. Aivan, sikotaudista.
Lääkärissä käynnin sijaan sain kokea, mitä perinteinen kiinalainen lääketiede on.
Mitäkö hän teki? Hän kirjoitti "tiikeri".
Minulla oli sikotauti, ja hän kirjoitti "tiikeri" violetilla värillä.
"Tiikeri".
Halusin tietää, miksi.
Sen takia halusin kysyä siitä.
Kiinalaiset uskovat, että olemme sikotaudissa kuin sikoja.
Sitä kutsutaan sian leuaksi.
Pitää kirjoittaa "tiikeri",
jotta sika pelästyisi.
Oletteko kuulleet tästä?
Hemmetti.
Kun lapsena tuli suuhun haava,
suusta otettiin näyte.
Aina kun oli suuongelmia, otettiin näyte.
Sitten hierottiin violettia lääkettä.
Se ei pysynyt suussa.
Se oli violettia nestettä eikä siinä ollut mitään tahmeaa.
Kun sitä pyyhkäistiin, kävi näin.
Näkyi vain kuolaa. Ei minkäänlaista lääkettä.
Se "tiikerihoito" oli todella ärsyttävää.
Jos "tiikeri" oikeasti auttaisi, se kirjoitettaisiin pohkeisiin. Eikö vain?
Rasvaimulle ei olisi tarvetta.
Jos oma miehuus aiheuttaa haasteita, kirjoita vain "hevonen".
Se voi turvota. Vieläkö isompi? Anakonda.
Se oli minun nuoruuttani.
X-sukupolvi kasvoi vain kahdenlaisella kahvilla.
O-liangilla.
O-yualla.
"O" tarkoittaa mustaa. Liang on kylmä.
"Musta kylmä".
O-yua on "musta kuuma".
Maidon käyttö oli erikoista. Sen nimi on yoklor. Siinä kaikki.
Nykyään X-sukupolvi, johon minä kuulun,
seisoo Starbucksin tiskillä aivan kuin olisimme sivistymättömiä.
Kaikki on englanniksi.
Okei, espresso.
Cappuccino.
Mokka.
Latte.
Caramel macchiato.
Ja se frapp…
Frappuccino.
Mitä muuta? Pitää tietää, mitä papuja haluaa.
Mitä? Pitääkö minun tietää niistä?
On tumma-, keski- ja vaaleapaahto.
Pavut tulevat Etiopiasta.
Ja muistakin maista. Pitäisikö minun tietää,
miksi Etiopiassa viljellään kahvia? Siellähän on köyhiä.
Luulin, ettei siellä ole ruokaa. Minulla ei ole aavistustakaan tästä.
Hitto vie! Ja sitten...
Ne kupit. Juuri ne! Pieni, keskikokoinen ja iso.
Ariana Grande ja mitä muuta?
Mikäs tämä sitten on?
Joku ventitentti.
Sitten on vielä pitkäkin. Ihan liikaa.
Tykkään niistä hedelmäisistä pavuista. He kysyvät: "Haluatko hedelmäistä?"
Siitä tulee mieleeni vanhat bändit. Fruity ja Kiriboon.
Olen niin vanha.
Siinä oli paineita. "Nenä tilaa nyt."
En voi näyttää tyhmältä.
"Olen jo juonut paljon kahvia. Otan omenamehun."
Näin oma sukupolveni kasvoi. Mitä voisin opettaa näille lapsille?
X-sukupolvi tai vanhemmat tietävät.
Minusta tuntuu, etteivät nuoret arvosta heitä.
Kun kaikki se viisaus pitäisi siirtää myöhemmille sukupolville,
mistä tietää, ettei se vaikuta -
Lomotilta?
Lomotilta. Jos tiedät sen, olemme samanikäisiä.
Lomotil oli ripulilääke X-sukupolvelle ja suurille ikäluokille.
Jos ei ollut kunnossa…
Aina kun oli ripuli, Lomotil tuli ensiksi mieleen.
Tai tiettynä aikana kuukaudesta Kotex tuli aina mieleen.
Vaikka emme olisi käyttäneet sitä.
Mitä pikanuudelit olivat?
Kutsumme niitä Mama-nuudeleiksi, vaikka ne olisivat Yum Yum.
Kuin myös Lomotil. Kaikki ripulilääkkeet olivat Lomotil-merkkiä.
Mutta Lomotil -
kiellettiin lopulta.
Se on lääke, joka…
Sitä kutsutaan...
Se vähentää suolen toimintaa.
Ulostaminen loppuu, mutta bakteerit ovat yhä siellä.
Vaikka niistä pitäisi päästä eroon.
Pelkkä elektrolyytti riittää. Mutta sitten otti Lomotilin.
Kuvittele, että sinulla on paljon Lomotilia.
Voisit myydä sitä kuin Pimrypie.
Annat sitä nuoremmille sukupolville.
Sitähän se on.
Heidän saamansa lääke olisi vanhentunut. He eivät voisi käyttää sitä.
Siksi en yritä kertoa heille mitään.
Heillä on kaikkea enemmän kuin minulla.
Tietoa ja osaamista. Ei tarvita mestaria opettamaan.
Ei tarvitse pyytää ketään opettamaan salaisuuksia.
Kaikki on netissä. En yritä kertoa heille mitään.
Vanhempien sukupolvien pitää vain käyttäytyä, jotta he kunnioittaisivat.
He voivat tehdä aiemmin kiellettyjä asioita -
ja menestyä.
"Älä mene viihdealalle." Miettikääpä Lisaa.
Miettikää Bam Bamia.
He menestyvät sillä alalla.
"Älä meikkaa. Olet liian nuori."
Miettikääpä Nestyä.
Teini-ikäistä transnaista. Hän osti äidilleen talon ennen kuin hän täytti 15.
Entä Eclaire Juepak Khlong Toein slummista?
Hän osti 30 miljoonan bahtin talon Opalin vierestä.
Miettikää. Eivätkö he muka menesty?
Minulta kiellettiin taide. "Jos teet sarjakuvia, mikä sinusta tulee isona?"
Minusta tulisi nälkäinen taiteilija.
Tiedättekö Crybabyn?
Sen sarjakuvapiirtäjän?
Kaksi näyttelypäivää tuotti yli sata miljoonaa.
Yli sata miljoonaa.
Vanhat taiteilijat, suuretkin nimet, eivät ole koskaan tienanneet niin paljoa.
Älkää siis luulko, että voisitte opettaa nuoria.
Olkaa vain hiljaa.
Varsinkin eduskunnassa olevat vanhukset.
Älkää taputtako. En mene siihen.
Aina kun olen pulassa, en näe ketään teistä.
Jos sanon vielä jotain, Srisuwan valittaa.
Sillä paskiaisella on liikaa vapaata.
Älkää taputtako. Siitä ei ole hyötyä.
En haluaisi välittää nuoremmalle sukupolvelle tietoa.
Kertoisin tekemästäni virheestä. Vanhemmilla ihmisillä -
on se etu, että he ovat tehneet enemmän virheitä.
Siihen on ollut enemmän mahdollisuuksia. Voimme hyväksyä ne -
ja oppia niistä tehdäksemme vähemmän virheitä.
Ne, jotka sanovat olevansa kokeneita, ovat tehneet virheitä.
Se on totta.
Kertoisin nuorille esimerkin virheistäni.
Mokasin joskus niin pahasti, että melkein kuolin.
Olin silloin parikymppinen.
Käyttäydyin kuin tyypillinen ammattikoululainen.
Kuin 4 Kings.
Koska olin ammattikoulussa.
Käytin koulun vaatteita.
Minulla oli aurinkolasit ja kaikkea sellaista.
En tiennyt, miksi tein niin.
Matkin vanhempien tyyppien kävelytyyliä.
Kuljimme porukassa -
olkapäät ylhäällä kuin olisi ollut kylmä.
Tai kuin lonkka olisi ollut sijoiltaan. Kävelimme kuin…
En tiedä. Ihan kuin kengissämme olisi ollut hiekkaa.
Menisimme ulos niin kuin olisimme vammaisia.
Emme tienneet, miksi.
Kävelimme sillä asenteella,
että kuka tahansa olsi halunnut tapella meidän kanssamme.
He kerjäsivät sitä.
Mutta jos haluaa tutustua toiseen, tätä pitää katsoa.
Tiedättehän?
Et voi vain tuijottaa rintoja sanomatta mitään.
Se ei käy. Ei voi katsoa polviakaan.
En tiedä, miksi olimme sellaisia.
Liikuimme ryhmässä verstasvaatteissamme.
Olin levoton. Ystäväni vaikuttivat minuun.
Jos törmäsimme lukiolaisiin, hakkasimme heidät.
Otimme vyöt heidän puvuistaan.
Sopivatko ne edes?
Ei. Ne olivat erikokoisia.
Hakkasimme ammattikoululaisia ja otimme asut. Mahtuivatko ne? Ei.
Otimme soljet ja vaikka mitä.
Teimme samaa kuin ystävämme. Muka koulumme takia.
Teimme sen, koska rakastimme kouluamme niin paljon.
Emme ole palanneet sinne.
En ole käyttänyt vaatteitani. Ei ollut mitään sidettä.
Seurasin vain muita.
4 Kings -leffan aikoihin -
me kaikki luimme kirjan Mad Dogs and Co.
Jos ette olleet vielä syntyneet, se kertoo jännittävästä elämästä.
Menimme rannalle.
Mukana olivat parhaat kaverini Ueng ja Peera.
Heillä oli idea, ja minä vain seurasin. Siellä oli myös Wilai.
Yhteensä neljä. Menimme Sametiin.
Sametiin 30 vuoden takaa.
Lomakohteita ei ollut. Majoituimme Sai Kaew -rannalle.
Bungalowiin, joka oli tehty luonnonmateriaaleista.
Siellä oli kookospuita. Kookospähkinöistä ja puusta oli tehty kaikenlaista.
Kaikki oli suoraan luonnosta. Ja aivan rannalla.
Olimme siellä kaksi yötä. Ensimmäinen yö meni hyvin.
Toisena iltana istuimme rantabaarissa.
Se oli myöhäisillan paikka, jossa soitettiin reggaeta.
Joimme olutta.
Viereisessä pöydässä oli kahdeksan ihmistä.
Yksi heistä kysyi, "Hei, Dom. Otatko oluen?"
"En." "Et ole phat."
Phat oli cool sana siihen aikaan.
"Et ole phat."
"Enkö muka ole?"
"Olen phat ja hyvä tyyppi."
Kaikki kuulivat minut.
Viereisessä pöydässä kaikki kahdeksan nousivat ylös.
"Ai hyvä tyyppi ja phat."
He pilkkasivat minua.
He herjasivat minua.
En tiedä, mitä oikein ajattelin.
Nousin ylös.
Otin pullon, josta ystäväni joi, ja iskin sen vieressä olleeseen kiveen.
Rannalla oli kiviä. Rikoin pullon, jotta siihen tulisi hainhammasreuna.
En tiedä, miksi halusin tapella. Mitä järkeä siinä oli?
Halusin vain näyttää ystävilleni.
En ollut oma itseni. Rikoin pullon.
Jos haluaa olla paha poika,
pullon murskaamista pitää ensin harjoitella,
jotta siitä saa terävän. Tämä oli ensimmäinen kertani.
Iskin sen kiveen ja pam!
Jäljelle jäi vain kaula.
Se oli hieman terävä.
Pikemminkin tonnikalan hammas kuin hain hammas.
En olisi voinut puukottaa. Vain raapaista.
Olin kusessa, kun rikoin sen.
Toinen porukka nousi seisomaan.
Jännitys oli kova. Kaikki ärähtelivät.
Minua pelotti, mutta tehty mikä tehty.
Ystäväni eivät kiinnittäneet huomiota.
Lopulta hekin nousivat ylös.
Baarin omistaja tuli. "Eipäs tapella. Nyt riittää!"
"Menkää nukkumaan."
He nousivat ja lähtivät pois.
Tunnelma oli pilalla, joten maksoimme laskun.
Sanoin käyväni ensin vessassa. En silti mennyt sinne.
Oli pimeää. Ne kahdeksan kävelivät puuston läpi.
En mennyt vessaan. Seurasin heitä.
Minua pelotti,
minne he menisivät.
Minne he menivät?
Kävelin puiden ympärillä näin.
Menin vessojen ohi -
ja noin 20 metriä baarin ohi.
Hittolainen.
He toivat sinne koko korttelin.
Ne kahdeksan olivat vain osa isompaa ryhmää.
Heillä oli nuotio ja he soittivat musiikkia.
Se näytti kevätlomamatkalta.
Kuin jälleennäkemiseltä. He olivat kuin me, mutta väkeä oli enemmän.
Ne kahdeksan palasivat ryhmänsä luo.
Olin varma, että he kertoisivat ystävilleen,
joten sanoin ryhmälleni: "Väsyttää, mennään takaisin."
He eivät tienneet näkemästäni.
Sanoin myöhemmin: "Huomenna lähdetään aikaisin."
"Millä lautalla?" "Ensimmäisellä."
"Oltaisiin pidempään."
"Ei, lähdetään. Äidilläni on kai jo ikävä."
Yritin löytää syitä lähteä ajoissa. He eivät tienneet, että olimme vaarassa.
Heräsimme aikaisin.
Pakkasin laukut. Muut keräsivät simpukankuoria.
Siihen aikaan nuoret keräsivät niitä. Ne pantiin lasipurkkeihin.
Sen lisäksi tuli hiekkaa ja viesti muistoksi.
He olivat ulkona. En tiennyt, mitä tehdä.
Siellä oli kenkä, joka oli huuhtoutunut maihin ja hautautunut hiekkaan.
Putsasin sen.
Piirsin jotain, kun odotin muita ja lauttaa.
Samaan aikaan -
näin, että puolivälissä rantaa,
noin 80 metrin päässä,
ihmisjoukko tuli lähemmäs. Kun se oli 50 metrin päässä,
se oli kuin Armageddon-elokuvasta.
40 hengen ryhmä valtasi koko rannan.
Kaikilla oli jotain kädessään. Kun he tulivat lähemmäksi,
kuulin, kun he sanoivat: "Kusipää, idiootti."
"Älkää antako minun löytää sitä jätkää."
Kuulin ensin vain osan, mutta sitten selvemmin.
He olivat jo 20 metrin päässä.
He taisivat olla samat, joiden kanssa jouduin vaikeuksiin.
He olivat täällä. Voi paska!
15 metrin kohdalla sanoin: "Peera, Ueng, Wilai, katsokaa!"
"Nuo ovat ne eilisillan tyypit."
"Dom, jää tänne. Ei hätää."
"Wilai ja Peera, tulkaa tänne.
Ottakaa kepit."
He menivät etsimään keppejä kivikosta.
"Minä haen ne. Pysy vain täällä."
Mutta en katsonut ystäviäni.
Katsoin, kun ne kaverit lähestyivät. Kymmenen metriä.
Pian he olivat vain viiden metrin päässä.
Heitä oli yli 40 ja he ympäröivät minut näin.
He piirittivät minut. Kaikilla oli jotain käsissään.
Se oli kuin 4 Kings. Voitteko kuvitella?
Ne raakalaiset astelivat olkapäät ylhäällä.
Yllyttäjä oli mukana. Hänellä oli Jazz Chuanchuenin maneerit.
Hän lähestyi.
"Vittu.
Tuo helvetin tyyppi.
Mulkku!
Kuka tuo häiskä on?"
Mitä olisin voinut tehdä? Minä vain jähmetyin.
En olisi mahtanut heille mitään.
Yksi neljääkymmentä vastaan. Mitä minulla oli? Se rannalta saamani kenkä.
Olisiko pitänyt vilvoitella sillä heitä?
Vau! Hän kiersi minua ympäri.
"Hei, kusipää."
Muut tökkivät minua kepillä niin kuin olisin pelkkä pökäle.
"Luuletko olevasi isokin kiho? Mitä aiot tehdä?"
He liikkuivat kuin he aikoisivat lyödä.
He kiroilivat minulle.
Se oli kuin simputusta.
He kiroilivat minulle ja näyttivät keskisormea.
Meillä puhutaan keskarista.
Sain neljä venelastillista keskaria. Enemmän kuin tarvitsen neljässä elämässä.
Niin paljon. Sitä oli enemmän kuin kellään Aasiassa ja arktisella alueella.
Monta tonnia. Hukkuisin keskariin. "Kusipää."
"Narttu, paskiainen."
Sain kuulla kaiken.
He heiluttelivat käsiään kasvojeni edessä.
En tiennyt, mitä tehdä.
Siksi kastelin itseni.
Olin niin paniikissa, että pissin housuuni.
Luulin, ettei kukaan näkisi, koska aallot osuivat minuun. Yritin olla luonteva.
Heidän johtajansa näki. Hurjannäköinen tyyppi.
"Voi helvetti! Hän kusi housuunsa!
Jos näen sinut Bangkokissa, hakkaan sinut ihan paskaksi.
Tuijotatko minua?"
Ei kai olisi pitänyt, mutta en voinut mitään.
Mitä olisin voinut tehdä?
He kiroilivat vielä enemmän.
He heittelivät keppejä ja pulloja ja lähtivät pois.
Kun he olivat lähteneet,
kaaduin hiekkaan niin kuin minut olisi raiskattu.
Se oli elämäni kauhein kokemus.
En voi sanoin kuvailla sitä, miltä minusta pitäisi tuntua.
Harva joutuu kokemaan jotain vastaavaa.
Kaaduin rannalle. Unohdin kaiken muun.
Unohdin ystäväni.
Otin laukkuni. Lautta oli keskellä rantaa.
Kävelin sen luo.
Menin ensimmäisenä kyytiin.
Odotin, että se lähtisi. Ihan sama, milloin.
Jos nousee kyytiin Ban Phen laiturista,
lautan takaosassa on kuuma.
Pakokaasua on paljon.
En istunut takana vaan keskellä. En halunnut jäädä aurinkoon.
Tässä kauhutarinassa on hopeareunus.
Lautan oli aika lähteä. Miehistö tuli kyytiin.
Ne 40 miestä -
tulivat myös.
Hemmetti.
Tämä tästä puuttui!
He tulivat kyytiin -
ja ajoivat minut pois kuin koiran.
"Sinäkö taas! Mene tuonne perälle! Äkkiä nyt tai tallon naamallesi!"
Jouduin menemään pakoputken luo. Minun piti istua auringossa -
melkein tunnin ajan. Siihen aikaan ei ollut pikaveneitä.
Musiikki alkoi soida uudelleen. Siellä laulettiin ja tanssittiin.
Sain taas vähän lisää keskaria, koska heillä oli aikaa.
Olin niin täynnä, etten tarvitsisi lisää seuraavassakaan elämässä.
Jestas. Kun saavuimme Ban Phen laituriin, lähdin äkkiä pois.
Kompuroin laituria pitkin ja hyppäsin pois.
Minun piti ehtiä Klaeng-Rayong-Bangkokin bussiin.
Se oli punainen.
Kiirehdin siihen.
Helvetillinen kokemus oli ohi. Viimeinkin! Voi helkkari sentään!
Jokaisella vastoinkäymisellä on hopeareunus.
Se porukka tuli bussiin. Se oli täynnä heitä!
Tupaten täynnä!
Ja taas he ajoivat minut pois. Ne 40 täyttivät koko bussin.
Ja kuten aiemmin, he kiroilivat ja pilkkasivat minua,
kunnes saavuimme Bangkokiin. Pusersin itseni ulos -
samalla kun he kiroilivat minulle.
Sillä hetkellä, kun astuin ulos, lakkasin olemasta roisto.
Aloin taas kävellä normaalisti.
Jalat ja hartiat olivat ihan normaalit.
Se oli ohi. Palasin normaaliksi.
En enää joutuisi riitaan.
En koskaan harkitsisi lyöväni ketään.
Se on nyt ohi.
Kun lähdin bussista, he huusivat minulle yhä -
ja näyttivät keskaria.
Olin päässyt siitä yli. Olin ihan tavallinen mies.
Kerron tämän -
opetuksena. Taidan tykätä piestä suutani.
Miksikö? En osaa sanoa.
Jos voisin nyt nähdä ne kaverit,
ne kaikki 40,
sanoisin heille: "Haluan kiittää teitä -
siitä, että säästitte henkeni." Puhutaanpa nyt suoraan.
Muuten en olisi täällä. "Kiitos siitä teille."
Pieksen suutani tietämättä syytä. Rikoin pullon tietämättä syytä.
En ollut oma itseni. Seurasin vain muita.
Halusin kuulua ryhmään. Kunnia ei merkinnyt minulle mitään.
Kaikki oli omassa päässäni.
Pyydän anteeksi kaikilta, joita olen satuttanut.
Sen haluan sanoa.
En ole enää sellainen. Enkä haluakaan olla.
Se viesti oli heille.
Mitä tulee kolmeen ystävääni, en ole nähnyt heitä sen jälkeen.
En ole nähnyt heitä....
Minä…
Nyt pimeni. En tiedä, miten he pääsivät takaisin.
Emme pidä yhteyttä.
Siitä on yli 30 vuotta. Jos näkisin heidät, se olisi...
Siis...
Haluan vain sanoa yhden asian.
Wilai, Peera, Ueng. Te kaikki.
Löysittekö ne kepit, idiootit?
Millaisia keppejä oikein etsitte?
Ruusupuisiako?
Jäittekö odottamaan puunkaatolupaa?
Haistakaa paska, paukapäät!
Ihan sama, missä näen heidät. Vaikka Paragonin tai Chatuchakin puistossa.
Muistan hänet. "Löysitkö jo ne hiton kepit?"
Ilman provosointia. Olen kantanut tätä mukanani kauan.
Sattuuko se?
Tykkään tytöistä, jotka hierovat poskiaan nauraessaan. Söpöä.
Pitääkö siihen kirjoittaa "tiikeri"?
X-sukupolvi on lähellä eläkeikää niin kuin minäkin.
Kun pääsee tähän ikään, alkaa tuntua tältä.
Luulen, että niin käy kaikille tämän sukupolven edustajille.
Silloin alkaa kaivata luontoa.
Haluaa palata luontoon,
herätä luonnossa,
kasvattaa itse vihanneksia, kasvattaa kanoja, sikoja ja sitä sun tätä.
Voi nähdä, kun Nam Rapeepat kasvattaa sikoja ja puhveleita -
ja elää luonnon mukaan. Haluaa tehdä samoin.
Niin minäkin.
Haluan tehdä sen niin kovasti. Haluan olla luonnossa.
Olin Chiang Maissa jonkin aikaa. mutta varsinkin nykyään -
se on täynnä turisteja. Ostin talon Nimmanista.
En edes saa autoani lähtemään tallista.
Luontoa ei siis ole tarpeeksi.
Lähdin etsimään jotain, jossa on enemmän luontoa.
Minulla oli silloin tilaisuus lomailla Kanchanaburissa.
Sai Yok Noissa.
Nukuin lautalla Sai Yok Noissa.
Ensimmäisenä päivänä olin onnellinen. Heräsin veden ylle nousseeseen sumuun.
Yöllä veden ääni, joka kuului lautan alta...
Hitto. Tämä se vasta on elämää.
Se on todellista vehreyttä. Jos sinne menee sadekaudella,
voi kuulla, kun sade ropisee pehmeästi katolle.
Sitä minun ikäiseni haluavat. Haluamme olla sellaisissa paikoissa.
Olin siellä kolme päivää, mutta menin sitten töihin.
Palasin vielä kolmeksi päiväksi. Päätin muuttaa Sai Yok Noihin.
En tarvinnut paljon tietoa. Tarvitsin vain juoksevaa vettä ja lautan.
Ensin piti tehdä lautta.
En tosin tiennyt, miten.
Ryhdyin vain toimeen. En tiennyt siitä yhtään mitään.
Olisiko jossain maata myynnissä? Kävelin ympäriinsä ja etsin sitä.
Ja tiedättekö mitä? Tapasin paikallisen moottoripyöräilijän.
Hänen nimensä oli Kaek. Hän ajoi ohitseni -
ja vilkaisi kahdesti niin kuin jotain tuttua.
"Oletko sinä Nenä?"
Hänen mielestään oli kai outoa, että kävelin metsäpolua pitkin.
Vastasin hänelle: "Jep, minä se olen."
"Mitä teet?"
"Etsin maapalaa." "Mitä kuvittelit löytäväsi tuolla tavalla?"
"Mene kysymään kylän johtajalta. Tiedän yhden paikan. Mihin tarvitset sitä?"
Sanoin haluavani lautan.
Halusin rakentaa lautan. Säilyttäisin sitä jonkun tontilla.
"Kuka muka antaisi tehdä niin?
Jos kiinnität sen puuhun ja alkaa sataa,
se päätyy toiseen maakuntaan. Mitäs sitten?
Tarvitset ensin sen maapalan."
"Sitten haluan sen huvilani läheltä."
"Täällä se on todella kallista. Se on tien vieressä.
Jos haluat halvemman, pitää mennä paljon kauemmas."
Sinne pääsi ylittämällä sillan. Matkaa oli melkein kymmenen kilometriä.
Olin kuitenkin jo päättänyt.
Minulla ei ollut tietoa, pelkkä toive.
Sain pienen palan maata, jossa voisin säilyttää lauttaa.
Kaek soitti lautanrakentajalle.
Kävin usein Kanchanaburissa, kunnes lautta oli valmis.
Nyt pääsisin oiken luonnon helmaan.
Tontillani ei ollut naapureita. Sinne pääsi kahta eri reittiä.
Yksi tapa oli tulla Wang Krachaen temppelin kautta.
Piti mennä temppeliin, krematorion ohi,
ja paviljongin ja monen muun ohi ennen kuin oli perillä.
Tai piti mennä toisen temppelin -
ja portin läpi ja ohittaa krematorio, 30 koiraa ja munkkien talo,
jossa ruumiita tuhkataan. Matkaa oli kilometri.
Jompikumpi. Muuta reittiä ei ollut.
Tai sitten olisi pitänyt kellua jokea pitkin. Ei ollut muita reittejä.
Rakastan luontoa. Halusin olla siellä yksin.
Ajattelin, että se olisi siisti tapa elää.
Olisin yksin. Voisin lukea ja kirjoittaa kirjan.
Saisin olla luonnossa.
Voisin kasvattaa oman ruokani.
Ensimmäisenä yönä satoi.
Ei se mitään. Sade luo mukavan tunnelman.
Satoi. Lautassani oli kuisti.
Se ulottui täältä tuonne.
Pelkkä kuisti ja minun huoneeni. Lautta oli kooltaan 10 kertaa 10.
Kuisti oli tässä. Tässä oli makuuhuoneeni.
Verhoja ei ollut.
Oli pelkkä ikkuna, jossa oli ruskea kalvo.
Silloin satoi.
En voi nukkua, jos on yhtään valoa. Mutta jos on liian pimeää,
minua alkaa ahdistaa.
Silloin oli pilkkopimeää, koska naapureita ei ollut.
Lähin valo oli kaukana.
Joku burmalainen voisi katkaista kaulani, eikä kukaan tietäisi.
Pyton voisi syödä minut, eikä kukaan tietäisi.
Oli niin pimeää. Se piti kestää, koska rakastan luontoa.
Sammutin valot. Jätin vain kuistin valon palamaan.
Silloin mietin: "Nenä. Älä katso ympärillesi."
Vain sinne, minne on pakko.
Tiesin, että aamukahdelta minun piti mennä pissalle.
Ei pidä etsiä mitään, koska muuten se löytyy.
"Katso vain jalkojasi."
Kahdelta yöllä menin pissalle.
Kävelin vessaan. Hoidin asiani ja tulin takaisin.
Kun menin taas sänkyyn, tässä oli peili.
Sänky, peili ja kuisti.
Menin makuulle, mutta heti kun pääni kosketti tyynyä,
silmäkulmassani...
Voi hitto!
Vanha nainen istui siinä sarongissa ja harjasi hiuksiaan näin.
Hän harjasi harmaita hiuksiaan näin. Näin hänet vain hetken.
Pienen hetken. Käännyin toisinpäin.
Ei hitto!
"Miksi katsoit tuonne?"
Nuhtelin itseäni.
"Jos et olisi katsonut,
ja olisit vain maannut. Silloin olisit lyönyt pääsi -
tai kävellyt sänkyä päin. Sinun oli pakko katsoa.
Se on sinun syytäsi. Sinä katsoit. Mitäs nyt?"
Riitelin itseni kanssa.
Minä rukoilin.
Rukoilin ja rukoilin.
Lausuin kaikki rukoukset. Rukoilin jopa rakkautta ja ystävällisyyttä.
Hetken kuluttua tajusin,
että olen aikuinen.
Minun piti jäädä sinne pitkäksi aikaa. Luovutanko?
Jos häviän, häviän ikuisesti.
Miksen vain kohtaa sitä rohkeasti?
Tiesikö hän kaikki meriittini? Silloin hän olisi poissa.
Voisimme lopettaa. Ehkä hän vain pyysi vain sitä.
Yritin ryhdistäytyä. Vedin syvään henkeä.
Valmistauduin, käännyin,
ja katsoin.
Yhä siinä!
Se istui siinä jalat sivussa.
Se oli kulkukoira, joka raapi korvaansa.
Mitä helvettiä?
Vanha rouva sarongissako?
Idiootti.
Se oli koira, jolla oli takkuinen turkki.
Tunsin itseni aivan säälittäväksi. Jestas.
Minäkö halusin luontoon?
Sen jälkeen menin takaisin nukkumaan.
Entä jos koira onkin aave?
Ehkä se muuntautuu koiraksi.
Ihan sama. Nyt nukkumaan. Kysyn aamulla paikallisilta.
Kävin kysymässä, miten koira pääsi lautalle.
"Se on luultavasti temppelikoira. Ei tarvitse ihmetellä.
Se johtuu sateesta.
Se varmaankin hakeutui valoon pysyäkseen lämpimänä.
Älä välitä siitä, se lähtee vielä. Jos pelottaa, rakenna aita."
Kaikilla lautoilla -
on lankkuja. Minun pitäisi rakentaa aita. Sitten koira ei enää tulisi.
Ei enää koiria, mikä helpotus. Mutta gekkoja on paljon.
Gekot olivat tulleet. Mistä ne pääsivät? Hyppäsivätkö ne?
"Ne varmaan ryömivät lankun alta. Taidat pelätä ihan kaikkea."
Gekot tulivat hyönteisten takia.
Gekot seuraavat hyönteisiä. Se on kiertokulkua.
Ne olivat ennen puissa. Sitten valot houkuttelivat molempia.
Mitäs sitten? Tuli käärmeitä.
Siellä oli käärmeitä. Kaikenlaisia eläimiä.
Luonto tuli minun luokseni. Yleensä Bangkokissa otetaan kengät pois.
Sitten ne sujautetaan taas jalkaan.
Ei nyt. Kun työnsin jalan kenkään, luulin, että minulla oli sukka.
Joko rupikonna tai sammakko.
Enkä tietäisi, kun käärmeet tulisivat.
Gekot, käärmeet ja lyhytsiipiset. Tiedättekö ne?
Ne tulevat sateen jälkeen.
Nilllä on raitoja pepussa. Jos niitä koskettaa, se on kuin happoa.
Kaikenlaiset eläimet tulivat lautalleni. Kyyhkyset.
Luulin niitä aaveeksi.
Ne olivat katolla. Milloin ne tulivat? Hemmetti! Miksi niitä oli niin paljon?
Banaanikärpäset. Ne tulevat kesällä. Eivät yksin eivätkä pareittain.
Niitä on satoja tuhansia.
Kuvittelin, että olisin -
veden äärellä lukemassa kirjoja, joita en ole lukenut aikoihin.
Tekisin käsikirjoituksia. Ei onnistu. Ne lensivät silmieni ympärillä.
Ne tunkeutuivat silmiini ja kävelivät ympäriinsä.
Yritin painaa lasit lähemmäs silmiäni -
mutta ne tulivat laumana ja ryömivät silmiini.
Ne parveilevat puhvelien ympärillä, mutta näitä ei ollut siellä.
Minun piti oppia elämään niiden kanssa.
Googletin, miten banaanikärpäsistä pääsee eroon.
Yritin etsiä tietoa, mutta -
netissä...
En voi edes sanoa sitä.
Halusin olla luonnossa.
Ilman nettiä.
Kesti kauan selvittää, miten riikinkukkopensaan lehtiä käytetään.
Ne karkottavat banaanikärpäset.
Onneksi omalla tontillani oli sellainen. Kiipesin siihen ja otin nipun lehtiä.
Asettelin ne viereeni samalla kun kirjoitin.
Ne eivät auttaneet. Kärpäset tulivat silmiini.
Sidoin lehdet laseihini.
Ihan kuin joku hullu. Näytin joltain pensaalta.
Kerron sen nyt. Älkää uskoko Googlea. Se ei auttanut pätkääkään!
Ne tulivat ihan kuin ennenkin.
Pahinta oli, että lehdet haisivat hirveältä.
Minua huimasi ja aivastutti.
Minulla oli allergioita, ja nenä vuoti. Miten voisin jatkaa luonnossa?
Oli vaikea selviytyä jokaisesta yöstä.
Varsinkin joistakin öistä. Olin sängyssä -
ja mietin vain sitä, mitä jo tiesin.
Olin sängyssä ja... Aaveko?
Aave hyökkäsi kimppuuni. "Miten kehtaat tulla tontilleni?"
Kysyin Kaekilta,
oliko siellä aaveita. Tonttini on kahden temppelin välissä.
Oliko ollut hautajaisia?
"Jestas! Aina kun sataa -
tukkeja ja bambua tulee jokea pitkin.
Ne menevät lautan alle ja osuvat ponttoneihin."
Näytin tappion kärsineeltä.
Myönnän, etten osaa kokata.
En tiedä, miten se onnistuu. Kun yö saapui,
halusin mennä kauppaan.
Lähin oli vähintään kahdeksan kilometrin päässä.
Siitä ei kuitenkaan ollut kyse. Minun piti mennä temppelin läpi.
Syrjäisissä temppeleissä yritetään säästää rahaa sammuttamalla valot.
Ajoin autoni ulos.
Lautta oli tässä, ja piti kiivetä mäen päälle -
ja mennä sen jälkeen tielle.
Oli pilkkomeää. Vain minulla oli valot.
Ulkona oli täysin pimeää.
Yritin sammuttaa ajovalot. Olin yhtä pimeyden kanssa.
Ajoin vähän matkaa. Olin noin kilometrin päässä temppelistä.
Heti kun näin krematorion...
Ei ollut enää nälkä. Menin kotiin ja tein pikanuudeleita.
Mikään ei ollut helppoa. Entä vihannekset, jotka piti kasvattaa? Madot söivät ne.
Älkää olko yhtä naiiveja. Älkää luulko, että puuetikka hävittää madot.
Ei se hävitä!
Juttelin viljelijöiden kanssa. Puuetikka on vain myytti.
Se aiheuttaa hämmennystä, mutta se ei estä heitä.
"Mutta miten te teette sen?"
"Torjunta-aineilla."
Sain selville totuuden,
kun olin luonnossa ja halusin olla omavarainen.
Minäpä kerron siitä.
Mikään ei riitä minulle.
En voinut jäädä.
Se ei ole minua varten.
Teeskentelin, että halusin olla omavarainen ja kasvattaa vihanneksia.
Se ei ollut minä vaan pelkkää show'ta. Halusin vain olla sellainen.
Se ei ollut helppoa.
Minä vain seurasin julkkiksia ja vaikuttajia.
Näin heidän keräävän riisiä.
Hölmö. Se tuli pakusta.
He levittävät aurinkovoidetta,
poseeraavat Instagramissa ja nauttivat ilmastoinnista.
He, jotka tekevät kaiken työn, ovat maanviljelijöitä.
Älä esitä sellaista. Tiedän sen nyt.
En ole viljelijä.
Olin lapsena köyhä. Nyt ei tarvitse esittää sitä.
Eikö niin? Haluan ilmastoinnin,
nopean netin Netflixin katseluun ja banaanikärpäset pois silmistä.
Olen kuluttaja.
Muut voivat tuottaa. Minä olen ostaja.
Silloin yhteiskunta toimii. Muuten kaikki kasvattaisivat omat vihanneksensa.
Kävin Sai Yok Noin torilla.
Myynti oli kuulemma vähäistä, koska seudulla oli paljon viljelijöitä.
Kaikki vain kasvattivat ruokaa.
Ruoantuottaja tietää, ettei korjattua satoa voi syödä vähitellen.
Minä söin liikaa.
Kenelle olisin antanut ruokaa? Minulla ei ollut naapureita.
Tiedättehän?
Kenen puhelin soi?
Ding dong.
Onko se Bellan puhelin? Anna vain soida!
Kuunnellaan. Se on kiva.
Kun olen lavalla, tuollainen soittoääni rauhoittaa.
Soita kolmea yhtä aikaa!
Jos jotakuta häiritsee, hän voi lähteä.
Deaw 12:n aikana -
minä -
ilmoitin kihlauksestani.
Siitä on viisi vuotta.
Minulta on kysytty, onko se jo tapahtunut.
"Entäs se juhlapaikka, jota kehuit?" Talo valmistui silloin.
Viisi vuotta myöhemmin olen yhä yksin.
Minulta kysytään: "Etkö ole yksinäinen?"
"Pärjään ihan hyvin." "Miten?"
Seuralaistyttöjen ansiosta.
Ettekö tienneet heistä?
Pärjään heidän ansiostaan.
Olen oppinut tuntemaan heidät hyvin vasta äskettäin.
En kuvitellut, ettei heitä olisi.
Tiesin heistä, mutta en ollut koskaan tavannut yhtäkään.
Ystäväni kutsui minut äskettäin -
liiketapaamiseen japanilaiseen ravintolaan Sathorniin.
Se oli porvaripaikka, jossa oli iso VIP-alue.
Luulin, että puhuisimme liikeasioista.
Kaikki pöydässä olleet olivat liikemiehiä.
Luulin, että he pyytäisivät minut juontajaksi tai jotain.
Olin pukeutunut hyvin. Istuimme pöytään.
Heitä oli kuusi tai seitsemän.
Liityin seuraan, ja juttelimme hetken niitä näitä.
He sanoivat, että seuraamme liittyisi muitakin.
Luulin, että he tarkoittivat liikemiehiä. Sitten ovi avautui.
Aivan upeita.
Heitä oli neljä.
He istuutuivat heille varatuille paikoille.
Yksi oli nimeltään -
sanotaan nyt, että Joy. Hän istui viereeni.
Niin ammattimaisia he olivat.
He käyttäytyivät tuttavallisesti. Kuin koulukaverit.
"Nenä sitä ja tätä."
He sopeutuivat joukkoon. Sitä kutsutaan "ammattimaiseksi".
He eivät tee mitään seksuaalista.
He vain viihdyttävät.
Meillä oli hauskaa. Puhuimme tuhmia.
Huomasin, ettei vieressäni istunut Joy puhunut paljoa.
Päätin olla herrasmies.
Otin ruokaa.
Yritin suoraan sanoen flirttailla.
Otin sushia ja asetin sen hänen lautaselleen.
Hän kääntyi ja katsoi minua. "Annoit vain yhden palan.
Mutta kun syön sinut, otan kaksi palaa."
Todellinen seuralainen.
Tarjosin wasabia.
"Varovasti, se on tulista. Tämä on tuoretta wasabia."
"Mutta -
olen vielä tulisempi."
Näin, että hänellä oli yllään sellainen takki, jota naiset tykkäävät käyttää.
Kuin bleiseri, mutta kädet eivät mene sisään.
En ymmärtänyt, miksi hän käytti sitä.
Varmasti oli...
Oli vaikea nostaa kättä tai poimia tavaroita.
Ihan kuin olisi ollut sauva, jossa tavarat roikkuivat.
Kysyin, oliko hänellä kylmä.
"Voin pyytää henkilökuntaa sammuttamaan ilmastoinnin."
Hän sanoi: "Ei ole kylmä. Jos riisun tämän,
kaikki näkevät rintani.
Kestätkö sen?"
Hän riisui sen ennen kuin ehdin vastata.
Hän levitti sen tuolin päälle ja kääntyi sitten minua kohti.
Olin tässä.
Sitten hän esitti kysymyksen.
"Ovatko ne sinusta isot?"
En ollut koskaan käynyt sellaista keskustelua.
Nainen kysyi minulta: "Ovatko ne isot?"
Jos se on hyväksyttyä, käytän sitä.
Voisinko kysyä junassa naiselta, näyttääkö heppini isolta?
Viihdyttävää.
Se oli minulle ihan uusi keskustelu. Se elävöitti.
"No… Ne ovat kivat ja hyvin muodostuneet."
Hän sanoi menevänsä leikkaukseen ja hankkivansa E-kupit.
"Miksi? Nuohan ovat jo nyt hyvät."
"Et ymmärrä. Tässä työssä on kova kilpailu.
Pitää olla myyntivaltti."
"Nuohan ovat luonnolliset.
Sekin on myyntivaltti, eikä sellaisia näe enää usein."
"Olet myöhässä.
Leikkaukseen on neljä päivää."
"Ihanko totta?"
Hän huokaisi. "Ei siitä silti tule mitään."
"Miksi ei?" "Minulta puuttuu 40 000."
Kehotin lykkäämään leikkausta.
Hän sanoi: "En pysty."
"Kirurgi on kuuluisa." Hän luetteli julkkisasiakkaita.
"Lääkärit ovat todella hyviä. Aikaa on vaikea saada.
Minun pitää saada ne äkkiä."
"Äkkiäkö?"
Olin hämilläni. Oliko rintojen imemiseen jonotuslista?
En tiennyt, mitä sanoa. "Aivan."
Jatkoin syömistä -
ettei tarvitsisi puhua.
Siemailin vihreää teetä.
Kiusallinen hiljaisuus vallitsi, ja hän sanoi minulle:
"Nenä?
Jos auttaisit minua -
antamalla 40 000,
näet ne leikkauksen jälkeen ensimmäisenä."
En ole mikään eilisen teeren poika.
Olen aikuinen mies. Olen nähnyt paljon.
Tapasimme juuri, ja hän pyytää 40 000 tissileikkausta varten.
Tiedättekö, mitä sanoin hänelle?
"Kuulehan, Joy.
Anna tilinumerosi."
Sain viestisovellustiedot. Siirsin rahat välittömästi.
"Lähetetty."
Pian näkisin ne ensimmäisenä. Ei tarvinnut odottaa neljää päivää.
Noin kahdelta yöllä hän esti minut sovelluksessa.
Tiedän, että tämä näkyy Netflixissä.
Joten ainakin -
jos hän katsoo tätä... Puhun suoraan kameraan.
Joy.
Se 40 000.
Se ei ole ongelma.
En pyydä rahoja takaisin.
Ne kannatti käyttää -
ammattimaiseen viihdytyspalveluun.
Mutta -
jos voisin pyytää vain yhden pienen jutun.
Kun istuimme vierekkäin, näin, että hänellä oli upeita tatuointeja.
Niitä oli täällä. Graafisia tatuointeja.
Haluaisin pyytää sinua ottamaan tatuoinnin,
jossa on minun nimeni.
Rintojen alla.
Lahjoittajasi nimi.
Kun käy temppeleissä,
nimiä on kaiverrettu tarjottimiin ja lautasiin -
ja hautakiven pohjaan.
Kun joku työstää hänen rintojaan,
hieroo niitä,
työntää niitä ylöspäin ja imee niitä,
nuuskii, nuolee, mitä vain...
Odottakaa.
"Lahjoittaja "Nenä "Udom Taephanich."
Hetkinen.
"Iloitsen hänen meriiteistään."
Se ei tarkoita, etten etsisi kumppania.
Ei se ole sitä.
Deittailen kuten muutkin.
Kun halutaan rakkautta, etsitään joku, joka kiinnostaa.
Deittaillaan ja tutustutaan.
Mutta asia on niin,
ettei rakkaus riitä.
Ihmissuhteet eivät koske vain kahta ihmistä.
Rakkaus koskee monia muitakin ihmisiä.
Vanhempia, sisaruksia, sukulaisia ja työkavereita.
Rakkauteen kuuluu monia ihmisiä ja pieniä yksityiskohtia.
Ne koskevat syömistä, kakkaamista, seksiä ja unta.
Syömistä.
Kuvitelkaa,
että joku tykkää syödä.
Hän syö ja on siksi onnellinen.
Mutta toinen ei välitä siitä. Hän on nirso. Mikään ei kelpaa.
Hän on vegaani tai ei syö jotain uskonnon takia.
Silloin on hankalampaa.
En sano, mikä on hyvää tai huonoa, mutta se ei täsmää.
Syömme monta kertaa päivässä.
Syödään aamiainen ja kolmen tunnin päästä lisää.
Se, mitä syödään, on aina ongelma.
Syödäänkö samaa?
Kakkaaminen.
Minulla oli kerran yksi ystävä. Olemme yhä ystäviä.
Matkustimme kymmenen päivää. Hän ei kakannut.
Se nainen ei kakannut.
Olin huolissani. Miten voi olla? Hän sanoi, ettei se tule.
Hän joi vettä ja söi jotain, joka voisi auttaa. Mitään ei tullut.
Kymmenen päivän aikana näin, miltä näyttää ihminen, joka ei kakkaa.
Mikään ei kiinnostanut.
Hän ei halunnut shoppailla ja hän näytti masentuneelta.
Kun kävelimme, hänen hikensä oli tahmeaa kuin vetinen ripuli.
Olimme onnettomia. Emme lainkaan tyytyväisiä.
Niin käy, kun on kakka-yhteensopimattomuus.
Onko kumppanini mustasukkainen? Pettääkö hän?
Onko hän alkoholisti?
Vai laiska? Mietittävää on paljon.
Syöminen, kakkaaminen, seksi.
Olemme aikuisia. Pidämme niitä tärkeinä.
Onko yhteensopiva?
Miesten osalta vertaan sitä ruokaan, jotta ymmärtäisitte.
Seksi.
Joillakin miehillä on kiire. Jos verrataan ruokaan, he ovat kärsimättömiä.
Kun he syövät pikanuudeleita, ne eivät edes ole kypsiä.
Ruoan jälkeen he menevät nukkumaan.
Kumppanilla onkin herkempi maku.
He arvostavat omakasea.
Pitää olla alkupala, joka stimuloi makuhermoja.
Sitten muut ruoat tietyssä järjestyksessä ennen pääruokaa.
Lopuksi nautitaan jälkiruoka.
Pitää olla tunnelmaa ja musiikkia.
Tuoksun ja kaiken on oltava täydellistä.
Kaikki on hienostunutta.
Mutta mies tekee sen ja lähtee.
Ei panosta yhtään.
Se ei täsmää.
Jotkut tykkäävät -
täyttää itsensä.
Ehkä he katsovat liikaa pornoa.
Määrä on tärkeämpi kuin laatu. He tykkäävät buffetista.
He ahmivat. He rimmaavat, ottavat poskeen ja nuolevat.
He imevät varpaita. Kaikkea outoa, mikä liittyy pornoon.
Jotkut ovat kuin erakkoja.
He asuvat luolassa. He ilmestyvät kerran vuodessa.
Jos ei ole yhteensopiva, ei onnistu. Uskokaa pois.
Syöminen, kakkaaminen, seksi ja uni. Uni. Se on erittäin tärkeää.
Tapailin yhtä naista.
Halusimme tutustua toisiimme paremmin, joten lähdimme ulkomaille.
Sitten mentiin.
Se oli ensimmäinen yömme yhdessä samassa sängyssä.
Meillä ei ollut aiempia seksisuhteita.
Menimme sänkyyn.
Se oli leveä. Näytin viattomuuteni asettamalla tyynyn väliimme.
Olin herrasmies.
Oikeasti halusin yrittää rajan, mutta pidin linjani.
Aikuissuhteethan ovat vakavia.
Halusin vakavan suhteen, ja jonkun, jonka kanssa olisin loppuelämäni.
Sinä iltana olimme sängyssä, ja yritin olla cool.
Olen keski-ikäinen mies. En voi juoda limua ennen nukkumaanmenoa.
Muuten alkaa pierettää.
Prööt, prööt. Menettäisin pisteitä hänen silmissään.
Enkä voi kuorsata.
Älä kuorsaa. Pöyhin tyynyäni -
etten voisi pyörähtää -
enkä päätyä outoihin asentoihin.
Siksi nukuin näin.
Jos niskani kääntyisi, kuorsaan.
Sitten yritin nukkua.
Sammutin valot.
Nukahdimme. Keskellä yötä, noin kahden maissa -
kuulin kuorsausta.
Säpsähdin hereille. "Voi paska! Älä tee sitä!
Älä mokaa tätä."
Oletteko heränneet omaan kuorsaukseenne?
Kuulette sen, ja se säikäyttää.
Nousin istumaan. "Yritä nyt. Ryhdistäydy."
Kun järjestelin tyynyni, kuulin yhä kuorsauksen.
Se kuulosti tältä.
Kuin oviaukkoon murskautunut sika. Ihan oikeasti.
Harjoittelin ääntä kauan.
Halusin, että se kuulostaisi aidolta.
Jokainen sointu.
En ollut se kuorsaaja.
Se oli hän.
Mitä voisin tehdä?
Pitäisi olla täysin pimeää ja hiljaista.
Hän kuorsasi.
En tuntenut häntä tarpeeksi hyvin. Ystävää voisin potkaista.
Voisin pyöräyttää pään toiselle puolelle. B-puolelle.
Erilaista musiikkia. Sellaista en ollut kuullut.
Miten se toimi? Johtuiko se niskan asennosta?
En ollut kuullut sellaisia ääniä.
Hän kuorsasi yhä.
Kahdesta eteenpäin en nukkunut yhtään.
Minä vain makasin.
Voi ei.
Aamulla kaikki oli hyvin.
Tiedättekö, mitä seurustelun alussa kysytään?
Menimme hotelliaamiaiselle.
"Miten nukuit?"
Olen huomaavainen ihminen.
Vastasin: "En millään lailla hyvin."
"Olivatko tyynyt kovia?"
"Eivät olleet." Se oli viiden tähden hotelli.
"Oliko sänky liian kova?"
"Se oli parempi kuin kotona."
"No sitten -
mikset saanut unta?"
Yritin olla huomaavainen ja sanoin:
"Sinä kuorsasit."
Hyväntuulisuus katosi hänen kasvoiltaan.
"Ei ole hauskaa." Hän sanoi, ettei se ollut hauskaa.
"Älä pelleile noin.
Erosin eksästäni, koska hän kuorsasi, enkä saanut unta.
Ystäväni kehottivat eroamaan.
Emme keksineet, mitä tehdä.
Kun olimme käymässä muualla, kuvasin häntä.
Lähetin sen ystävilleni. Näytin, mitä jouduin kestämään.
He kehottivat eroamaan. Siksi tämä ei ole hauskaa."
Sitten sain kylmää kohtelua. Menimme ulos, ja hän murjotti.
Hän oli... Tiedättehän?
Vein hänet ostoksille, jotta hän piristyisi.
Illallisella tunnelma parani. Sitten palasimme samaan sänkyyn.
Haluan sanoa,
että kun olemme väsyneitä, saatamme kuorsata.
Minäkin kuorsaan.
Väsymys tai väärä asento voi vaikuttaa.
Ehkä syynä oli se, että hän väsyi matkustamisesta.
Me nukuimme. Kello oli suunnilleen yhtä paljon.
Ihan kuin sikaa olisi kidutettu.
En tiennyt, mitä tehdä. En saanut unta.
Nousin hiljaa istumaan, etten herättäisi häntä.
Puhelimeni latautui sängyn vieressä.
Irrotin sen laturista. En tiennyt, mitä muuta tekisin.
Siksi kuvasin videon.
Pitkän videon.
En tiennyt, mitä muuta tekisin. Aineistoa oli paljon.
Aamupalalla hän kysyi uudelleen.
"Nenä.
Miten nukuit?"
Olen todella huomaavainen.
Näytin videon.
Hän katsoi sen.
Näytti siltä,
että hän pudottaisi puhelimeni.
"Nenä.
Onko tämä totta?"
"Se ei ole feikki. Siinä olisi mennyt ikuisuus."
"Se ei voi olla totta. Ei voi olla."
Hän parkui.
Siellä ravintolassa.
Hän todella itki silmät päästään.
En osannut lohduttaa häntä. En uskonut, että tilanne olisi niin paha.
Minun piti kertoa hänelle,
että me kaikki kuorsaamme. Kaikilla on omat juttunsa.
Menimme takaisin.
Matka keskeytyi. Hän ei sanonut koneessa sanaakaan.
Myöhemmin halusin auttaa häntä.
Ehdotin lääkärikäyntiä.
Menisimme unitestiin Samitivej Srinakarinin sairaalaan.
Meidän piti yöpyä sairaalassa.
Lääkärit ja hoitajat työnsivät kaikenlaista päähämme ja rintaamme.
Ihan varpaisiin asti.
Me nukuimme, ja he tarkkailivat -
hengitystämme ja kääntyilyämme.
He mittasivat kaiken tietokoneella. Sitten he tarkastelivat tuloksia.
Hän joutuu nukkumaan maskin kanssa koko loppuelämänsä.
Sitä ei voi parantaa. Kuorsausta ei voi parantaa.
Se on monimutkaista. Syynä voi olla allergiat, ylipaino,
kielen lihasheikkous tai ahtautuneet hengitystiet,
jotka aiheuttavat hapenpuutetta.
Sama kuin kuplateetä juodessa.
Neste tulee yleensä helposti, mutta kupla voi tukkia pillin.
Se on samanlaista.
Kehomme tarvitsee happea. Se ei halua kuolla.
Syy on siinä.
Oli aika valita maski.
Se oli iso päätös.
Ne olivat kuin erimallisia autoja.
Oli kiinalaisia autoja ja superautoja.
Kevyet olivat kalliita, koska kone vapauttaa happea -
ja kosteutta nenään.
Ääni on kova.
Se ei asetu kunnolla,
ellei se ole mittatilaustyötä, joten pitää kokeilla eri malleja.
Osassa on kolme hihnaa.
Ne peittävät nenän ja suun.
Siinä on pitkä putki, joka yhdistyy sängyn vieressä olevaan koneeseen.
Kone oli sillä puolella, jolla tykkään nukkua, mutta pistoke oli tässä.
Hän kytki sen.
Kuvitelkaa.
Maski ja kolme hihnaa kasvoilla. Panta kuin tennispelaajalla.
Hihnat keskellä ja leuan alla. Muuten maski voisi luiskahtaa pois.
Älkää kuvitelko, että sen kanssa voisi kiihottua.
Kuin vieressä olisi Darth Vader.
Voisiko teillä olla säpinää Darth Vaderin kanssa?
"Hei, beibi." Sitten hän kääntyy.
"Olen sinun isäsi."
Tässä valomiekkani.
Mietin itsekseni,
kestäisinkö olla...
Hän oli kuin potilas, ja olin hänen hoitajansa.
Voisinko nukkua invalidin kanssa koko loppuelämäni?
Tiedättekö, mitä tarkoitan? Elämässä suhteet edellyttävät valintoja.
Niistä on otettava vastuu.
Ei ole oikeaa tai väärää.
Mieti, jos miehesi juo liikaa. Päätätte jatkaa yhdessä.
Tai jos hän pelaa uhkapelejä, päätät jäädä.
Hän on peliriippuvainen.
Valitsitko hänet? Niinkö? Sitten vastuu on sinulla.
Niin se vain on.
Entä Darth Vader?
Kiinnostaako?
Et saa käyttää valomiekkaa.
Olen kertonut viime aikoina monta aavetarinaa.
Minulta kysytään, ovatko ne totta.
En tiedä, mutta aave on yhä kotonani.
Niin on.
Monet minua vanhemmat ovat huolissaan minusta.
He kysyvät: "Nenä, onko se haamu vielä siellä?"
Vastaan, etten tiedä.
"Olen nyt rohkeampi. Voimme elää toistemme kanssa."
He kysyvät, olenko antanut aaveelle lahjoja.
Vastaan, ettei sitä pidä murehtia. Se on ollut minulla etusijalla.
"Oletko antanut niitä?" "Toki."
"Saiko se ne?" "En minä tiedä."
"Jos olisi saanut, se olisi ohi."
"Olen toimittanut niitä karmakumppaneilleni."
"Sinun pitää tietää hänen nimensä."
"Mistä minä tiedän, kenen sielu -
se on?" Tiedättehän?
Kuka lähetti minulle tämän aaveen?
Joku sanoi, että se on mustaa magiaa. Keneltä?
"Tunnen shamaanin, joka voi auttaa." "Missä?"
"Tässä on hänen numeronsa." Hän kertoi myös sijainnin.
"Millä tavalla hän on hyvä?" "Sinun pitää mennä tapaamaan häntä.
Hän antaa sinulle viisi nimeä.
Sitten sinun pitää pyytää anteeksi -
suitsukkeilla, kynttilöillä ja kukilla.
Seuraavana aamuna aave on poissa."
"Ai, okei. Minä kokeilen."
Menin etsimään shamaania.
Hän asuu pohjoisessa. En kerro maakuntaa.
En löytänyt häntä, koska tiet olivat hankalia.
Siksi palkkasin kuljettajan nimeltä Ad.
Ad oli nuori vaaleaihoinen mies. Hyvännäköinen mies. Yksi lapsi.
Hän vei minut perille. Lyhyesti sanottuna -
saavuimme Lanna-tyyliseen taloon. Useita ihmisiä oli odottamassa.
Odotin omaa vuoroani puolitoista tuntia.
Menin sisälle taloon. Se oli tämän lavan kokoinen.
Hän istui penkillä kolmionmuotoinen tyyny vieressään.
Ryömin häntä kohti. "Mikä tuo sinut tänne?" hän kysyi.
Kerroin hänelle kaiken.
"Meillä on aave. Joku sanoi, että minut on kirottu."
"Ei hätää. Minä -
kerron nimet."
"Selvä. Mitä teen?" "Vie lahjat yhdeksään temppeliin."
Hän antoi listan temppeleistä.
"Nämä yhdeksän liittyvät karmaasi."
"Aivan. Mitä teen sen jälkeen?"
"Sen jälkeen lähetät assistentilleni kuvia lahjojen antamisesta."
Sain hänen numeronsa. Kun olin käynyt jokaisessa temppelissä,
assistentti ottaisi lahjan vastaan ja meditoisi.
Hän kommunikoisi korkeamman voiman kanssa ja muuntaisi sen viiden nimen listaksi.
Olin valmis, joten kiitin shamaania kuten pitikin.
Kävelin ulos ovesta.
"Odota", hän sanoi. "Ensimmäinen voi lähteä. Toinen jää."
Ensimmäinen olin minä. Toinen oli Ad. Mitäs nyt?
"Tule luokseni."
Luulin, että hän tarkoitti minua.
Ehkä hän tiesi jostain hengenvaarallisesta jutusta.
Eikä hän halunnut kertoa minulle.
Odotin ulkona.
Ad oli siellä vielä 35 minuuttia. Odotin häntä helteessä.
Kun hän tuli ulos, kysyin: "Hei, Ad. Miten meni?"
"En voi kertoa tässä. Mennään autoon."
Menimme autoon ja ajoimme vähän matkaa. "Kerro nyt."
"Olemme yhä liian lähellä. En voi kertoa sitä vielä."
"Hemmetti sentään. Haluan tietää heti. Kerro nyt."
"Kymmenen kilometrin päässä on kahvila."
Pysähdyimme siinä.
Istuimme alas tilaamatta.
"Kerro nyt. Mitä tapahtui?"
"Menin sisään, ja shamaani lukitsi oven.
Hän veti verhot kiinni ja tuli luokseni.
Tunsin hänen hengityksensä. Hän puhui pohjoisen murretta."
"Onko sinulla nyt jotain ongelmia?"
“Ei ole."
"Kohta on.
Mutta odota. Annan viisi nimeä."
"Minne jätän lahjan?"
"Ei tarvitse." "Mitä minun pitää tehdä?"
"Paita pois."
Ad riisui paitansa. "Mitä hän teki?"
"Hän tuli lähelleni ja kysyi syntymäpäivääni."
"Synnyin sunnuntaina."
"Hän kosketti minua nousevin merkein.
Maanantai, tiistai,
keskiviikko,
torstai,
perjantai,
lauantai, sunnuntai."
"Ad! Mitä sinä teit?" "En tiennyt, mitä tehdä."
En tiennyt, oliko se rituaali. Annoin hänen kouria."
"Entä sitten?" "Hän kysyi, missä kuussa synnyin."
"Vastasin, että syyskuussa."
"Tammikuu, helmikuu,
maaliskuu, huhtikuu.
Syyskuu."
"Mikä on syntymävuotesi merkki?" "Synnyin sian vuonna."
"Rotta, härkä, tiikeri, kani.
Apina, kukko, koira.
Sika."
"Mitä sitten?" "Hän sanoi, ettei nähnyt vielä.
Lista oli vielä epäselvä.
Se ei ollut valmis. Joskus oli vain etu- tai sukunimi."
"Mitä teen nyt?"
"Housut pois." Adin piti riisua housunsa.
Hänen piti käydä makaamaan penkille, jolla hän istui.
Hän istui siinä. Shamaani tuli lähelle.
Hän kysyi taas: "Minä päivänä synnyit?" "Minähän sanoin jo."
"Lista on yhä epäselvä."
Rotta, härkä ja kourintaa.
Shamaani kouri Adia läpi koko listan. Sitten tämä lähti.
Hän näytti paperin. "Tässä on ne viisi nimeä."
Katsoin sitä. "Voi paska!"
Sanoin sen niin kovaa, että muut katsoivat minua.
"Mikä helvetti häntä vaivaa? Miksi hän teki niin?"
"Älä huolehdi siitä. Olen mies, eikä se ollut iso juttu."
"Kylläpäs oli!"
Hermostun aina seksuaalisen häirinnän takia.
Sitä ei tapahdu vain naisille vaan myös miehille.
Mietin seuraavaa.
"Minä vein sinut sinne.
Siihen paikkaan. Nyt mennään takaisin.
Sen mulkeron pitää saada opetus." "Se oli pikkujuttu."
"Hän ei saa päästä pälkähästä."
"Mitä aiot tehdä?"
"Aion kohdata hänet samalla kun kaikki kuulevat sen."
"Shamaani, miten saatoit tehdä niin?
Mikä vika minun munissani on? Miksi pitää käydä yhdeksässä temppelissä?
Ja matkustaa kaikkialle. Phitsanulokiin, vuorille, Bangkokiin.
Jos käyn kaikissa, siihen menee melkein kuukausi ja 100 000 bahtia lentoihin.
Kunpa olisi vain puristeltu munia. Mitä väärää olen tehnyt?
Tule tänne kourimaan minua.
Minä voin riisuutua."
Tämä on minun sukupolveni elämää.
Se tarkoittaa aikansa elänyttä ja eläkeikää.
Tämänikäiset ajattelevat samalla tavalla.
Haluamme suorittaa listan loppuun.
Innostumme asioista, joita emme ole tehneet.
Jotkut haluavat -
hypätä lentokoneesta.
Toiset haluavat kiivetä vuorille -
tai uida haiden kanssa. Jotkut matkustelevat.
Tiedättehän? En ole välittänyt sellaisesta.
En ole halunnut tehdä sellaisia asioita. Ne eivät vain kiinnosta minua.
Pidän asioista, jotka saavat aikaan energisen olon.
Mutta ei sillä tavalla.
Tein äsken jotain hyvin energisoivaa.
Näin eksoottisen tanssin.
Aivan.
Ehkä teistä eksoottiset tanssijat eivät ole erityisiä.
Miksi mennä katsomaan? Se ei ollut minun ideani vaan ulkomaalaisen ystäväni.
Kysyin hänen suunnitelmistaan.
Hän halusi käydä Jay Faissa ja Wat Prakeawissa.
Ihan lopuksi -
hän oli menossa go-go-baariin Bangla Streetille.
Kysyin, miksi. "Etkö ole kuullut siitä?
En sano mitään.
Sinun pitää nähdä se itse. Olet thaimaalainen!"
En halunnut tuottaa pettymystä. Menin mukaan.
Sellaiset asiat ovat minulle tärkeitä.
Sellaiset jutut,
jotka tuntuvat turhilta, mutta merkitsevät minulle kaikkea.
Menin Phuketiin ja Banglaan. Löysin baarin, josta hän oli kertonut.
Show oli kuulemma aivan ainutlaatuinen.
En tiennyt siitä mitään. Tulin kujalle, jossa ihmiset tanssivat.
Jotkut pyysivät minulta kuvaa. Kaikki oli hyvin. Kysyin, missä se baari on.
He sanoivat:
"Se on salainen baari.
Se vaihtaa nimeään joka kuukausi, koska poliisi sulki sen aina.
En voi kertoa, missä se on nyt. mutta se oli ennen tuolla kadulla."
Hän osoitti katua, ja kävelin sinne.
Löysin paikan, mutta siinä oli toinen nimi.
Menin ulkopuolella seisovan miehen luo. Hän näytti kovikselta.
"Etsin tätä paikkaa."
"Oletko thai?
Ei thaimaalaisia. Et pääse sisään."
Thaimaalaiset eivät pääse. En ihmettele.
"Mene pois." Hän ajoi minut pois kuin koiran.
"Nenä" Udom ei merkinnyt mitään.
Annoin periksi. Olin tullut sinne asti -
enkä päässyt sisään. Sitten näin hänet.
Hänellä oli tatuointeja kasvoissaan.
Otin hänestä kuvan.
Hän kysyi: "Nenä, mitä teet?"
"Halusin mennä tähän go-go-baariin."
Hän käveli ulkomaalaisjoukon läpi.
"Sinä", hän sanoi lipunmyyjälle.
"Sinä."
"Pane se puhelin pois. Siellä ei saa kuvata."
Hän oli varmaan pomo. Hyvät tekoni tuottivat lopulta tulosta.
Tässä oli palkintoni. Olin baarin ainoa thaimaalainen.
Huone oli suunnilleen näin iso.
Se oli täynnä korealaisia, kiinalaisia ja vaikka ketä.
Hän vei minut eteen.
Tähän. Ihan lavan viereen. Se oli hieman korkeampi.
Se oli tällainen.
Esitys oli jo alkanut.
Kun menin sinne, show oli käynnissä.
Selvä. Siinä oli -
noin 40-vuotias nainen.
Hän tanssi ja liikkui seksikkäästi.
Silti näytti, ettei hän ollut nukkunut tarpeeksi.
Hän näytti väsyneeltä ja aliravitulta.
Ehkä hänellä oli taloudellisia ongelmia.
Hän tanssi kuin hän olisi ehtinyt näkemään kaikenlaista.
Hän tanssi.
Siellä soitettiin tanssimusiikkia. Halusin hyräillä,
mutta pitäisi maksaa oikeuksista.
Jos laulan tai hyräilen jotain show'ssani, saatan joutua oikeuteen.
Stand-up on rankkaa nykyään.
Henkilökuntani kehotti -
hyräilemään sen sijaan tätä. He olivat saaneet siihen luvan.
Se on Thatthong Sound. Kuvitelkaa hänen tanssivan sen tahtiin.
En osaa sanoja.
Thatthong Sound
Katson tähtiä
Se ei toimi!
Oletetaan, että hän tanssi.
Hetken päästä hän meni hakemaan maljan.
Se oli kalamalja, jossa oli rosoinen reuna.
Suunnilleen tätä kokoa. Siinä oli vettä. Hän kantoi sen ja asetti sen tähän.
Juuri tähän.
Hän seisoi niin, että malja oli jalkojen välissä.
Sama laulu soi yhä.
Jestas! Mikset voinut valita helpompaa biisiä?
Sitten laulu loppui.
Pop!
Hän oli täysin alasti. Ei yhtään vaatekappaletta yllä.
Pop!
Hän heilautti lantiotaan.
Jokin elävä -
tuli ulos hänen...
"Tuherostaan." Kutsun sitä niin.
Se on yleinen termi nykyään. "Tuhero."
Se olento tuli hänen tuherostaan.
Se tuli ulos.
Aluksi se ei liikkunut.
Se päätyi veteen ja nousi pintaan.
Tiesin, että se oli kala. Tiesin sen muodon perusteella. Se vääntelehti vähän.
Se oli kala. Mutta se ei uinut. En tiedä, miksi.
Ehkä se oli shokissa.
Ehkä se oli satuttanut päänsä.
Voitteko kuvitella? Se törmäys.
Hetken päästä se tottui veteen. Sen evät olivat…
Sitten se alkoi uida.
Se ui maljan ympäri. Olin sen edessä, näin lähellä.
Se oli selvästi kala.
Mietin, mikä kala se olikaan.
Millainen kala?
Mietin kuin kuka tahansa.
Monni.
Leukani loksahti auki niin kuin teilläkin. Se oli näin iso.
Näin iso. Olin ihan lähellä.
Monni!
Miten monni tuli ulos sieltä? Minulla oli paljon kysymyksiä.
Miten se onnistui?
Eivätkö piikit pistäneet häntä?
Sain lapsena monnin, ja se pisti minua. Se sattui.
Minne hän pani ne piikit?
Minne se meni? Miten säilytys onnistui?
Kun ihmettelin sitä, hän heilautti uudestaan.
PIan kolme kalaa ui maljassa.
Ymmärrän, miksi ulkomaalainen ystäväni harmitteli,
miksi en ollut nähnyt sitä.
Se laajensi näkökenttääni.
Olin lumoutunut. Kaikki kolme olivat tulleet pois.
Olin todella vaikuttunut.
Pystyin antamaan hänelle vain tippiä.
Annoin hänelle kaiken, mitä oli mukana.
Annoin tipin.
Sitten hän pani pillit pussiin. Joku muu tuli lavalle.
Hänelläkin oli malja, joka oli tyhjä. Ehkä kalat olivat kotona.
Äitinsä luona.
Se oli juuri synnyttänyt ne.
Nukuttaako vai naurattaako?
Nojaatko nauramisen vai nukkumisen takia?
Saavutin juuri huippuni.
Kerrohan. Mitä tein väärin?
Mikä on vialla?
Tarkkailen sinua.
Takaisin kalamaljaan. Tämä nainen oli noin 30-vuotias.
Hän laski maljan alas.
Musiikki alkoi. Vältytään ongelmilta ja jatketaan samaa laulua.
Pakotan itseni.
Hän tanssi seksikkään musiikin tahtiin. Se oli seksikästä. Sitten se lakkasi.
Hän heilautti lantiotaan, ja ulos tuli...
Tiedättekö, mikä sieltä tuli?
Neljä jalkaa.
Kilpikonna.
Punakorvakilpikonna. Se oli pyöreä ja näin iso.
Punakorvakilpikonna. Se oli ihana.
Punakorvakilpikonna.
Niitä oli taas kolme. Ne uivat ympäriinsä.
Kilpikonnien äiti.
Siltä se näytti.
Mitä voisin antaa siitä? Annoin ison tipin.
Ammattilaisuus näkyi,
mutta näytti, ettei työ kiinnostanut.
Luulen, että...
Ihan kuin...
Enpä tiedä.
Asia ei kuulu muille.
Ainakin se nautti enemmän kuin tämä narttu.
Minä palaan vielä uudelleen.
En anna sinun nukahtaa.
Hän otti maljan ja asetti sen sivuun.
Kolmas nainen tuli lavalle.
Ei sama kuin ensimmäinen.
En tiedä, kuinka vanha hän oli. Hän oli vanhempi.
Hänkin tanssi.
He kaikki tekivät näin. Seksikästä tanssia.
Kun musiikki loppui,
jäin odottamaan.
Odotin, mitä sieltä tulisi.
Siellä ei ollut ketään, jolle puhua, koska kaikki olivat ulkomaalaisia.
He eivät kai odottaneet thaimaalaista yleisöön.
Mitä tulisi ulos?
Hän seisoi siinä.
Mitään ei tullut ulos.
Ei ollut maljaa.
Hetken kuluttua jokin pisti päänsä ulos.
Lintu.
Keltainen lintu työnsi päänsä ulos.
Sitten se putkahti ulos -
ja se lensi ulos hänen tuherostaan.
Se lensi ulos.
Kerron sinulle. Tämä oli jännittävämpää kuin -
kuin hyppy lentokoneesta ilman laskuvarjoa.
Tai uida krokotiilien kanssa.
Tai Everestille kiipeäminen.
Lintu tuli hänen tuherostaan. Kahden metrin päässä minusta.
Ihan kuin suoraan jostain elokuvasta. Se vain oli totta. Se lensi pois.
Lintu lensi pois.
Se lensi ympäri huonetta.
Se ei mennyt kuin elokuvassa, jossa se syöksyisi alas.
Se oli lintu, joka lensi taloon.
Se säikähti.
Se oli juuri tullut luolasta, ja nyt se näki kaikki ihmiset.
Yleisö teki niin kuin sinä. Se lensi peiliin ja seinään.
Yleisö ulvoi.
Se oli tavallaan -
kuin käsikirjoitettu.
Se lenteli, ja minne se meni?
Minun eteeni.
Toivon, ettei se olisi totta, mutta se on.
Se ei laskeutunut näin. Näin kevyesti.
Se laskeutui tänne ja sitten liukui.
Tällä tavalla. Sitten se ajautui pöydän alle.
Se meni pöydän alle.
Kaikkien katse -
oli tässä, koska he olivat huolissaan linnusta.
Se meni pöydän alle ja minun piti nostaa jalkojani. Halusin saada sen kiinni.
Pelkäsin astuvani sen päälle. Se olisi voinut olla naisen lapsi.
Entä jos olisin tappanut lapsen? Tällä tavalla.
Henkilökunta tuli hakemaan sen.
Keitä he ovatkaan?
Tarjoilijat ja baarin omistaja auttoivat. "Voitko nostaa jalkojasi?"
Ihmisiä kerääntyi katsomaan.
Nainen, joka vapautti linnun, eli lintujen äiti, tuli luokseni.
Tässä on Nenä Udom.
"Istu paikallasi. Älä astu sen päälle."
Kun hän oli edessäni, hän…
"Hei!"
"Onko tuo Nenä?"
"Hei, se on Nenä Udom!"
Hän unohti linnun.
"Nenä Udom!
Voi hitto! Nenä Udom on täällä!"
Hänen mielialansa muuttui.
Hän näytti innostuneelta.
"Nenä! Miten pääsit sisään? Kuka päästi sinut sisään?
Näin sinut, mutta luulin sinua Jackie Chaniksi.
Hän on oikeasti Nenä Udom. Hei, odota!"
Hän pyysi tarjoilijalta paperia.
"Katsoin sinua lapsena. Tuo se paperi tänne."
Hän ryömi lähemmäs minua.
"Saisinko tähän nimikirjoituksen?"
Teidän pitää ymmärtää,
että hän oli alasti.
Se ei ole hänelle iso juttu. Se on hänen univormunsa.
Se on hänen työasunsa.
Ihan normaali juttu.
Hän oli varmaan tehnyt sitä jo kymmenen vuotta.
Se ei ollut uutta.
Hän kyykistyi.
"Kirjoita nimesi." Kun aloin kirjoittaa,
en tiennyt, minne katsoa.
Se oli ensimmäinen kerta, kun en tuntenut olevani julkkis.
Olin synnytyslääkäri.
Nimikirjoitukseni epäonnistui.
Kaikki oli…
Siinä tapahtui ihan liikaa kaikkea. Ensin lintu.
Sitten hän tuli ja levitti...
Ja hän oli fani. Paljon kaikkea!
Se oli aikamoista.
"Älä mene minnekään. Saisinko vielä kuvankin?"
Hän puhui minulle hetken.
Se oli kuin…
En tiennyt, mitä sanoa. Olin tyrmistynyt. Annoin hänelle ison tipin.
Sitten löysimme hänen lintunsa.
Hän otti sen ja kiitti yleisöä. Taputimme hänelle.
"Koska olet täällä, saat vielä encoren."
Encorenko?
Halusin tietää, mitä se olisi.
Hän katosi luultavasti keskustellakseen, mitä he tekisivät minulle.
Hetken päästä he tulivat kolmestaan.
Heillä oli nippu banaaneita.
Ne olivat vihreitä banaaneja. He kantoivat niitä yhdessä.
Pirtsakka musiikki soi. He tanssivat ja toivat ne banaanit.
Sitten hän otti banaanin.
Hän kuori sen.
Sen jälkeen -
hän -
otti banaanin -
ja työnsi sen sisäänsä tässä asennossa. Mietin, minkä vuoksi.
Hän työnsi sen kokonaan sisäänsä.
Sitten tuli ilmoitus.
DJ tuli.
"Haluaisiko joku vapaaehtoinen pitää tuota koria?"
Luuletteko?
Voisinko muka missata sen?
En tietenkään. Hän antoi sen minulle.
"Tule tänne." Nousin lavalle.
Sain korin käteeni. En tiennyt, miksi.
En tiennyt, miten toimia. Mitä ihmettä?
"Pidä sitä näin. Jos jotain tulee ulos, nappaa se."
Kori oli tuossa.
Musiikki alkoi soida. Hän laski kolmeen ja ponnisti.
Banaani tuli ulos.
Se meni huti.
En vieläkään tiennyt, mitä tehdä. Se karkasi luotani.
Mitä nyt? Minä sukelsin.
Ihmiset taputtivat kuten te.
Olin kuin pariskunta, joka tekee töitä yhdessä.
Olin innoissani! Se oli ihanaa.
Kun esitys oli ohi, hän kääri itsensä huopaan -
ja tuli juttelemaan kanssani pitkään.
Opin mielenkiintoisia asioita.
Kysyin häneltä, miten hän sai ne kaikki sisäänsä.
Oikeasti. Kysyin häneltä: "Minne ne menivät?"
En halunnut painostaa, koska hän oli nainen.
Vastaus oli simppeli.
"Se vaatii taitoa. Se pitää opetella.
Tässä on tätini.
Taidot välittyvät sukupolvelta toiselle samassa kylässä.
Kaikki eivät pysty siihen. Se on ihan erityinen taito."
Uskon häntä oikeasti.
"Ota tästä rahaa. Tykkäsin kovasti ja kiitos."
Hyvästelimme, ja lähdin takaisin Bangkokiin.
Menin toimistoon kertomaan alaisilleni.
Kehuin kovasti.
"Kävin katsomassa eksoottista tanssia, jossa oli lintuja."
Yksi heistä sanoi: "Nenä."
"Miksi niin kauas? Sitä on Pattayallakin."
"Pattayalla pelataan vain pingistä. Olen nähnyt sen."
"Täällä on parempaa.
Miesstrippareita."
"He vain riisuvat vaatteensa. Jokaisessa homobaarissa on niitä."
"Se ei ole sama.
Minäpä kerron.
Kävin parin ystävän kanssa. Sitten otin vanhempani mukaan.
Äitini itki."
Kuuliainen lapsi. Tykkään.
En ottanut äitiäni mukaan. Otin sen sijaan henkilökuntaa.
Meitä oli kahdeksan pakettiautossa.
Kahdeksan. Neljä naista ja neljä miestä.
Työpaikallani priorisoidaan tällaiset asiat.
Työtäkö? Ihan sama.
Menimme Pattayalle. Ensimmäinen esitys oli kello 21.
Liput maksoivat 400 bahtia. Minulla oli maski, mutta muilla ei.
Kukaan ei tunnistanut. Istuimme alas. Tiesin, että paras paikka oli edessä.
Me kaikki istuimme rivissä.
Show'ssa oli naisia ja miehiä.
Olin jo nähnyt naiset, joten en innostunut heistä.
Yksi naisista poltti.
Hän poltti tupakkaa tuherollaan.
Hän poltti kaksi. Kuin olisi hengittänyt sisään ja ulos.
Miten hän teki sen? Ulospäin.
Mistä se tuli?
Savu meni sisään ja ulos.
Ilmapallodartsi ei kiinnostanut.
Katsoin vain heitä. Lopulta miehet tulivat.
Tätä hetkeä olin odottanut.
Lava oli suunnilleen näin iso. Siinä oli kierreportaat.
Valaistus oli tätä himmeämpi. Valoa oli vain tässä.
Siinä oli portaikko. Valo hohti pimeässä.
Valkoiset kohdat erottuivat hyvin.
Ensimmäiseksi tuli nuoria miehiä.
He näyttivät maalaisilta. Kuin suoraan viidakosta.
Heillä oli sixpackit ja tatuoinnit.
He tulivat portaat alas pelkissä alushousuissa.
Musiikki alkoi soida.
He tulivat hitaasti alas. Tällä tavalla.
Musiikki oli yhtä hämmentävää kuin heidän pullistumansa.
Heitä oli neljä.
Mietin mielessäni: "Feikki." Se ei ollut aitoa.
Ne olivat liian pitkiä.
Todellakin.
He menivät pois. Huone oli pimeä, mutta siellä hehkui.
Kalu ei ollut aito.
Se oli kipsikäsi. Miten se voi olla alushousuja isompi?
Hullua! Hän käveli kuin…
Näin sen pimeässä.
Siinä oli tällainen pullistuma. Se ei ollut totta. Pelkkää huijausta.
Haluttiin vain höynäyttää turisteja.
Kaikki neljä seisoivat lavalla. Neljä taivaallista kuningasta.
He alkoivat tanssia seksikkäästi.
He hyväilivät itseään.
Yksi sytytti kourallisen kynttilöitä.
Hän antoi steariinin valua päälleen. Se oli seksikästä, kuten musiikkikin.
Show'n lopussa -
me kahdeksan mietimme, oliko se aitoa.
Sehän oli yhä housuissa.
Mietin mielessäni: "Eikä! Se on dildo."
Se oli leikattu kahtia ja pantu aidon päälle -
lisäkerrokseksi.
Halpamainen temppu. Ei edes esityksen arvoinen.
Sitten tuli lisää naisia. Ihan sama.
Sitä seurasi toinen miesshow.
Musiikkia!
Odottakaa.
Hän ei ollut paljain käsin. Hänellä oli gallona vettä.
Sellainen vesigallona vastaa noin viittä litraa.
Viisi painavaa litraa. Antaisitko? Onko sinulla gallona?
Heidän pitää ymmärtää tämä. Hän käveli näin.
Tai jopa näin. Tämä painaa.
Se oli oikeasti näin iso. Tämänkokoinen.
Musiikkia!
Hän käveli coolimmin.
Hän alkoi tanssia seksikkäästi. En tiennyt, miksi hän toi veden.
Siihen oli kiinnitetty -
kangasnauhasta tehty köysi.
Se tuli tästä.
Suunnilleen tähän.
Noin kahdeksan tuumaa.
Hän jatkoi kävelyä.
Mietin: "Mitä nyt tapahtuu? Miksi tuo?"
Sen jälkeen hän meni -
yleisössä olleen Naewin luo.
Naew on hän, joka antoi minulle tämän veden.
Mies sanoi:
"Ripusta se."
"Minne?"
"Tänne."
Sitten hän riisui alusvaatteet.
Hän melkein osui Naewia leukaan.
Jos Naew olisi ollut lähempänä, hän olisi voinut olla kanveesissa.
Se sojotti ulospäin niin kuin...
Mietin, että varo nyt!
Naew kysyi minulta: "Teenkö sen?" Kukaan ei vastannut.
"Taidan tehdä."
En halunnut vastausta, koska hän halusi kokeilla sitä.
Hän asetti sen kuin seppeleen poliitikolle.
Kun hän ripusti sen, olisi voinut luulla, että sillä painolla -
vesi valuisi pois.
Ei siinä käynyt niin, hitto!
Se pysyi paikallaan.
Vesiastia roikkui yhä.
Se oli irti maasta.
Hän käytti… En tiedä, miten se sanotaan.
"Heppi" ei tunnu oikealta.
Se ei ole tarpeeksi kunnioittava.
Puhutaan yhä "keskarista".
Se ei ollut mikä tahansa keskari.
Jos useimmat ovat "ah", tämä oli -
"argh!"
Keskari!
Nyt on keskari!
Jos se osuu leukaan, on mennyttä.
Hän nosti vettä keskarillaan!
Koko paikka hurrasi, jopa baarin omistaja.
Korealaiset ja japanilaiset. Ihan kaikki.
Laskettiin kymmeneen. Jee!
Hän päästi irti, ja astia putosi. Siis vau.
Tuntui samalta kuin linnun kanssa. Hän nosti astian keskarillaan.
Miten tämä maa on täynnä ihmeitä, ja tajusin sen vasta nyt?
Pääsin tähän ikään tietämättä siitä.
Silloin luulin, että huippukohta oli siinä.
Sitten hän sanoi: "Odottakaa. Tässä on isoveljeni."
Tämä oli Arty, jolla oli vaalea iho.
Hän oli Isanista. Hän tuntui tykkäävän työstään.
Hän sanoi: "Minun vuoroni." Hän otti kaksi gallonaa vettä.
Astioissa oli pidemmät köydet.
Hän antoi astiat Bellan vaimolle Amille. Aviomies oli toisella puolella.
Bella on isokokoinen. Jos katsoitte Kao Kon La Kaoa, hän oli se päällikkö.
Hän on hyväntahtoinen ihminen.
Hän ei ole kärsimätön.
Mies sanoi: "Ripusta ne."
Am teki näin.
Lopulta hän ripusti ne.
Artyn oli vielä isompi.
Kun köysi oli paikallaan... Miten se oli mahdollista?
Hän jännittyi ja laski yhdestä kymmeneen.
Kun Bellan vaimo ripusti niitä, hän näytti tältä.
"En tykkää. Ei minun pitäisi."
Mutta sen jälkeen oli kuin hänessä olisi herännyt jotain.
Hän hypähteli.
Hänen leukansa roikkui auki. Silmissä oli kyyneliä.
Se jatkui koko loppuillan.
Se ei ole vitsi.
Mies laski kymmeneen.
Hän laski astiat alas. Annoimme hänelle valtavat aplodit.
Muut hämmästelivät. Oli pakko kumartaa.
Mies poistui lavalta. Cowboyhatussa oli tippejä.
Annoimme hänelle tippiä.
Olin silti skeptinen. Oliko siinä jokin tuki?
Oliko se totta? Olin vain nähnyt sen. En ollut koskenut siihen.
Kun hän käveli hattunsa kanssa, hän tuli lähemmäs -
meni ihmisten ohi ja käveli ympäriinsä.
Jotkut antoivat vain vähän tippiä. Moni ei yhtään.
Hän tuli luoksemme ja halusimme kysyä, oliko se ollut aitoa.
Voitko viedä veden pois?
Okei.
Yritä nostaa se.
"Onko se aito?"
Hän kävi hakemassa tippiä. "Onko se aito?"
Hän ei vastannut.
Sen sijaan hän tuli takaapäin ja käytti keskariaan -
koputtaakseen meitä selkään.
Pieniä naputuksia selkään.
Kuin niska-hartiahieronta takaapäin.
Naew oli siinä.
"Minulla on muhkura."
Neljä heistä meni hieromaan häntä.
Ihan kuin se olisi ollut tavallinen palvelu.
He taputtelivat hänen reisiään. Hän kirkui.
Hän ulvoi ilosta.
Nelikko lopetti, ja annoimme innoissamme heille tippiä.
Annoimme noin 10 000 bahtia sinä iltana. Rahat loppuivat kesken.
Piti vaihtaa isot setelit, jotta voisin jatkaa.
He olivat taitavia. Meidän piti tukea heitä.
Lainasin lisää henkilökunnaltani. He ansaitsivat enemmän.
En ollut nähnyt vastaavaa.
He tiesivät, että tykkäsimme, joten he panostivat.
He keskittyivät meihin.
Siinä oli neljä seinustaa. Niitä ei huomioitu.
Kiinalaiset eivät juuri antaneet tippiä. Siksi he tulivat luoksemme.
Esityksen jälkeen tuli lisää naisia.
Lähdimme, koska olin jo saanut kokea elämäni parhaat hetket.
Olin tosi onnellinen. Nainen sanoi: "Älä lähde vielä."
Omistaja sanoi: "Älä lähde."
"Katso loppuun saakka. Se on vielä parempi." Miten se voisi olla?
Jäin odottamaan.
Sitten oli finaalin aika. Musiikki alkoi soida.
Neljä miestä tuli esiin.
Heillä oli rummut.
Pitkät rummut.
He kantoivat rumpuja.
Voitteko kuvitella?
Kaksi rumpua ja neljä miestä.
Luulimme heidän viihdyttävän meitä.
Tanssimme ja kannustimme heitä kuin konsertissa.
He tulivat lavalle.
Yksi heistä pyysi minua lyömään rumpua.
He eivät tienneet, kuka olin. Hän sanoi: "Lyö sitä."
Se oli nahkainen rumpu.
Käteen sattui. Keskellä oli musta piste. "Kokeile sitä."
Hän ojensi minulle rummun. Hän antoi toisen Naewille.
Naew otti sen.
Kuvittele, että olet Naew. Pitelet sitä.
Ota se käsiisi.
Rumpukalvo oli tässä.
Sitten hän kysyi Naewilta: "Kuinka monta chata?"
Naew vastasi: "Cha-cha-cha."
Mies meni paikalleen.
Hän riisui housunsa.
Hän käytti keskariaan rumpukapulana.
Naew ei tiennyt, miten reagoida.
Hän alkoi tanssia.
Mies sanoi: "Lopeta. Älä tanssi.
Osuin reunukseen."
Sitten rumpuja soitettiin yhdessä.
Mikä ihmeen biitti se on?
Minä kerron teille.
Se oli upeaa.
Kaaduin selälleni, kun se mies teki sitä.
Makasin lattialla.
Nauroin niin paljon, että putosin tuoliltani.
Rummutus oli niin mahtavaa. Minun luultiin pyörtyneen.
Villiinnyimme heidän takiaan.
He rummuttivat.
Annoimme heille tippiä.
Annoimme heille paljon tippiä.
Epäilin silti. En ollut varma, että se oli aitoa.
Kun esitys oli ohi, nousin ylös ja sanoin: "Hei."
"Saanko koskettaa?"
Halusin tietää. Hän ei epäröinyt. "Toki."
Hän seisoi näin. "Ole hyvä."
Tuo hetki oli yksi elämäni ikimuistoisimmista.
Nousin ylös ja kosketin hänen keskariaan.
Nouse hetkeksi seisomaan. Sinun ei tarvitse koskea minuun.
Saatte nähdä, mitä se oli.
Nouse ylös ja ojenna kätesi. Teeskennellään.
Ota tästä.
Sellaista se oli.
Tartuin siihen näin.
Sivelin sitä tyvestä kärkeen.
Puristin sitä. Halusin tietää, oliko se feikki.
Oliko siinä jotain? Oliko se erikoistehoste?
Mutta ei, se oli täysin aito.
"Vau. Tällaista kutsutaan oikeaksi anakondaksi."
Siinä oli pitelemistä.
En tiedä, miten kutsuisin sitä.
Se oli kuin tahmealla riisillä täytettyä bambua.
Tai possunlihamakkaraa. Miten sitä voisi kutsua?
Olin niin lumoutunut, että menin transsiin.
Puhuin hänelle se kädessäni.
"Mistä olet kotoisin?
Sa Kaeostako? Häh?
Onko se aina ollut näin iso?"
Hän sanoi minulle:
"En ole koskaan yrittänyt kasvattaa sitä.
Se on vika, joka on ollut syntymästä asti." Mitä leveilyä!
Kunpa olisin yhtä viallinen.
"Niinkö? Sanon tämän sydämestäni.
Olipa hauska tavata."
Ihan oikeasti.
Tiedätte, kun tapaatte ulkomaalaisen, ja kättelette häntä lujaa.
Minä ravistin heppiä.
"Hauska tavata."
Puristin sitä kunnolla. "Hitsi. Oletpa mahtava.
Miten se on niin kiinteä?"
"Minulla on ihan erityinen tekniikka. Se on salaisuus."
Puhuimme näin. "Entä hän? Mistä hän on kotoisin?"
Yksi oli Bueng Kanista.
Muut Suvannakhetista ja Laosista. Nappasin mikrofonit,
kun puhuin heille.
Juttelimme pitkään.
Sen jälkeen tiemme erosivat.
Olin niin vaikuttunut ja lumoutunut.
Minun on tunnustettava jotain. Editoin tämän pois.
Palasin hotelliin. Mietin itsekseni koko ajan:
"Se ei voi olla vaikeaa."
Oli melkein keskiyö.
Hain khao tomia esityksen jälkeen ja tulin takaisin.
Sitten kävin suihkussa.
Seisoin hotellissa ison peilin edessä.
Ensin kokeilin lasejani.
Juuri näitä.
Näytät uniselta. Seison tässä.
Jestas!
Heti kun ripustin ne, ne putosivat.
Sangat olivat katketa. Oli vain yksi pari.
Linssit melkein särkyivät.
Hitto. Ehkä ne putosivat hihnan takia.
Ostin Yakultia sinä iltapäivänä.
Aloitan siitä. Otin juomat jääkaapista.
Aioin ripustaa ne.
Kokeilin kahta pulloa.
Jestas.
Liian painava.
Ne piti tyhjentää ensin.
Join kaiken juoman.
Vain pullot ja folio jäivät.
Ei onnistu vieläkään!
Tiedättekö, mikä onnistui?
Foliokannet.
Käärin ne puoliympyröiksi. Se onnistui.
Se koko tapahtuma -
on pilannut kaikkien osallistujien aviomiesten elämän.
Se on mennyttä.
Meitä nöyryytettiin.
Muistatteko pullean Bellan?
Ennen esitystä hän oli ainoa mies vaimonsa elämässä.
Sitten tämä kohtasi jotain -
parempaa.
Nyt se mies valittaa minulle. "Kun veit meidät siihen show'hun,
ja nyt kun hän näkee minut suihkussa alasti, tiedätkö, mitä hän tekee?"
"Tsu-ku-ruu."
Kuin aikuiset, kun he näkevät lapsen alasti.
Hän tekee minulle niin."
Minusta tämä kertoo erityisestä lahjakkuudesta.
He sanoivat, että heidän piti salata baarin olemassaolo,
koska muuten poliisi sulkisi sen.
Mietin, että miksi hitossa?
Ne ovat erityisiä ja ainutlaatuisia taitoja.
Niillä on arvoa.
Se, että osaa käyttää heppiään tai tuheroaan näin tehokkaasti,
ei eroa englantilaisesta jalkapalloilijasta,
joka pyörittelee palloa 48 kilometrin matkan.
Se on pään taito.
Tanskalainen sukeltaja veti henkeä -
laskeutui 202 metriä ja rikkoi maailmanennätyksen.
Hänellä on taitavat keuhkot.
Amerikkalainen pysäytti tuulettimen kielellä.
Hän irrotti hetkessä tuulettimen etuosan ja pysäytti sen.
Kielellään.
Hän jatkoi sitä ja pysäytti sen 35 kertaa minuutissa.
Hän hyödynsi taitojaan.
Jos heppi on iso, sitä voi käyttää rumpukapulana.
Tuherosta voi syöstä lintuja.
Lintuja, kilpikonnia, kaloja.
Se on kuin eläinter turvapaikka.
Minusta valtion pitäisi tukea sitä piilottelun sijaan.
Ei pidä sievistellä.
Sitä pitää tukea ja opettaa.
Pitäisi jäljitellä thaihierontaa. Se on superpehmeää voimaa.
Se ei ole pehmeää voimaa. Se on superpehmeää voimaa.
Se on pehmeiden osien pehmeää voimaa.
Siitä on kerrottava,
jotta muutkin tietäisivät, mitä pehmopesällä voi tehdä.
Se on kuin varasto.
Transbaarien show ei saisi olla vain huulisynkkaa.
Niissä on vain sitä ja vitsejä.
Koska leikkaus odottaa jo muutenkin, samalla voisi tehdä lisää tilaa -
muille eläimille.
Ei pelkästään linnuille. Pitäisi olla krokotiileja.
Ulkomaalaiset rakastavat niitä. Tai pallokaloja.
Ne ovat söpöjä, kun niitä pelottaa.
Ehkä pidämme kokoelman salassa. Tehdään siitä yllätys.
Crybaby voisi tulla sieltä. Sitä voisi mainostaa.
Miksi pitäisi soittaa vain rumpuja? On paljon muitakin soittimia.
Entä thaimaalainen ksylofoni? Voivatko ne halata toisiaan?
Kisataan jenkin kanssa ja pysäytetään tuuletin hepillä.
Sitä pitäisi tukea eikä piilotella. Turismivastaava voisi mainostaa sitä.
Ei tarvitse maksaa satoja miljoonia kuuluisan näyttelijän palkkaamisesta.
Tehdään vain TikTokkeja.
Pyydetään ihmisiä katsomaan. Se on superpehmeää voimaa.
Hyödyntäkää näitä ideoita.
Pyytäkää Pattayan tai Phuketin väkeä sanomaan:
"Hei, tervetuloa!"
Onko selvä?
"Hei, tervetuloa! Ei pääsymaksua. 400 bahtia oluesta."
"Pitäkää hauskaa! Iloitkaa! Nauttikaa energiasta!
Saatte kokea tyttövoimaa! Kaloja ja kilpikonnia!
Lintuja ja krokotiileja.
Ehkä pallokalojakin.
Pingistä, ilmapalloja, tupakkaa, banaaneja.
Tulkaa katsomaan!
Tarjolla on hyvää Teräsmiestä!
Hyvää Teräsmiestä ja kättelyitä. Kaluakin saa kätellä.
Jättikalu soittaa cha-cha-chata. Jättikalu nostaa vesikannuja.
Jättikalu antaa hierontaa. Jättikalu on superstara.
Jättikalu antaa hierontaa. Jättikalu ei kuole koskaan.
Jättikalu seilaa omia polkujaan. Tervetuloa Thaimaahan!
Onko köyhillä oikeuksia?
Meiltä löytyy kalua.
Ja myös tuheroa.
Anna jo mennä, Thaimaa. Housujen nappi sä avaa.
Jotta thaimaalaiset elämästään iloita saa, lopetetaan me tämä paskanjauhanta."
Turvallista kotimatkaa!
Olkaa varovaisia!
Herää! Kiitos!
Tekstitys: Minna Eronen