Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hölgyeim, uraim és nem bináris személyek,
köszöntsék az egyszeri és utánozhatatlan…
Tapsoljanak, mintha nem lenne holnap,
az egyetlen és utánozhatatlan Udom Tephanicsnek!
Nagyon köszönöm!
Tényleg nagyon köszönöm! Kedves tőletek!
Ha jó a kedved Üsd a tenyered
Ha valaki besétál a színpadra,
és a közönség sikítozik
meg tapsol, akkor az illető elég híres lehet.
Így tehát én híres vagyok.
Az igazat megvallva tudom, hogy híres vagyok,
és úgymond népszerű is,
de ha ki kéne fejeznem, mennyire, nem tudnám, hogyan.
Nem tudnám meghatározni a mértékét, mert a hírnév nem olyan, mint a hang.
Nem kifejezhető decibelben. Szóval nem tudom, mennyire vagyok híres.
Celebek, színészek és énekesek tudják, ha elmennek valahova,
mert aláírást meg szelfit kérnek velük.
Tudják, hogy híresek, de nem tudják, mennyire.
Nekem akkor jött a rádöbbenés,
mikor Vinij Lertiratanachai elhívott focizni.
Tudjátok, ki ő, ugye?
Ő rendezte a 2022-es Liverpool–Manchester United-meccset.
Ekkor hívott hatodszor. Mondtam, hogy nem megy,
mert ő Bangkok Bang Pa-In negyedében van, én meg a külvárosban, Bang Kapiban élek.
A kettő messze van. Ha elmegyek játszani, rettentő későn érek haza.
Mondtam neki, hogy tele a naptáram, és hogy fáj a térdem, mert nemrég műtöttek,
plusz azóta nem játszottam, hogy szerzetes voltam.
De egy este megint hívott. Hatodszorra.
Focizni. De én megint kifogásokat kerestem.
„Épp rajzolok, és nincs időm.”
Ő erre: „Gyere holnap négyre! Nem bánod meg!”
„Ki játszik még? Nem akarok menni. Még stoplis cipőm sincs.”
„Jackson Wang.”
„Komolyan Jackson Wang is játszik holnap?”
„Igen. Épp az országban van, és ha nem dolgozik, szeret focizni.”
„Ez most komoly?”
Ezen a ponton akár Betongba is elmentem volna.
Jackson Wang, bakker!
Hogy ti láthassátok, drága repjegyeket meg koncertjegyeket kéne vennetek.
Az unokahúgom, Ratszami óriási rajongója, és egy vagyont költött rá, hogy láthassa.
Én meg lehetőséget kaptam, hogy egy csapatban játszhassak vele,
így beadtam a derekam.
Másnap reggel elmentem cipőt venni.
Vinij szerint ez egy szuper VIP-esemény volt,
egy exkluzív körnek.
Megtisztelő volt, így saját autóval terveztem menni.
Csakhogy az unokahúgom, Ratszami,
hajnalban kicsípte magát,
és illatosan, belőtt hajjal beállított, hogy velem jöhet-e.
„Nem, ez egy privát meccs.” Könyörgött, mert látni akarta Jackson Wangot.
„Eddig csak távolról láthattam.”
Mondtam, hogy nem tudom, most milyen közelről láthatná, hisz testőrök védik.
Hallottátok, hogy kemények, ugye?
„Kérlek! A kerítésen kívülről figyelek majd! Légyszi!”
Végül ő vezetett.
Mikor odaértünk a Royal City Avenue-nál lévő pályához,
rengeteg testőr volt ott, mert a meccs híre szárnyra kelt.
Több száz rajongó várta a kerítésnél, hogy Jackson Wangot láthassa.
Arra jutottam,
hogy nem lenne szép kint hagyni Ratszamit,
úgyhogy mondtam neki, hogy beviszem magammal.
Elvileg csak én mehettem volna.
Megkérdezte, hogy oldjuk meg, mire én: „Ha kérdezik, a masszőröm vagy.”
„De nem tudok masszírozni.”
„Hát kénytelen leszel kitalálni, mert ha Jacksonnak görcsöt kap valamije,
meg kell masszíroznod az ágyékát.”
Ratszami egyből fellelkesedett.
A biztonsági őr megkérdezte, ki vagyok. „Ja, maga Orr! De ő ki?”
„Ő a masszőröm.”
„Menjenek a VIP-zónába!”
Leparkoltunk a VIP-zónában,
és mondtam az unokahúgomnak, hogy hozza a táskám meg a cipőm,
hogy hitelesebb legyen az álca.
Sétáltunk 15 métert az üvegfalú tornateremig,
ami akkora volt, mint ez a hely, és bementünk.
Jackson Wang Vai khru ram muajt lejtett Tony Jaával.
Láttátok azt a TikTokot? Táncoltak, és Jackson felém fordult.
Utána Tony Jaa odajött, hogy körbevezessen.
Az unokahúgom álmában sem hitte, hogy ilyen közel lehet Jacksonhoz.
Általában azt hallotta: „Menj oda! Kifelé! Tűnés! Nem vagy VIP.”,
de most hívták, hogy jöjjön velünk.
Jackson Wang ott állt,
Ratszami pedig…
Mondtam neki, hogy készítsen egy képet a telefonjával,
mire a válasza:
„Nincs erő a karomban.”
Még nem láttam senkit, akinek elgyengült a keze.
„Nincs erő a karomban.”
„Most legyen, mert itt a nagy esélyed!”
„Ő…”
„Azta!”
- „Gyerünk, kérj tőle szelfit!” - „Nem akarom zavarni.”
„Szedd össze a bátorságod!”
Végül Jackson befejezte a táncot Tony Jaával,
és kaptunk az alkalmon.
Követtem Jackson Wangot az öltözőbe,
ahol csupa fiatal modell és színész volt,
ilyen új generációsak.
Emlékszem, hogy ott volt Picsaja Nitipajszalkul
és Khem Husszavi is.
Mindegyikük legalább 175 centi volt, és világos bőrű.
Sokan voltak, és épp a pólóikat vették át.
Oat Pramote felismert: „Szia, Orr!”
Köszöntem neki, és leültem hozzájuk.
A padokra mezek és zoknik voltak kikészítve.
Elővettem a cipőmet, felvettem a fekete szerkót,
mert Jackson Wang abban a csapatban volt.
Erre Oat jelzett, hogy én a másik csapatban vagyok.
„Mi? Én nem… Nem is gondoltam.”
„Az a te csapatod!”
Na ki volt a másik csapatban? Vinics Lertiratanacsaj.
Vinics bemutatott egy másik férfinak. „Ő a nepáli nagykövet.”
A nepáli nagykövet egy állati öreg tag volt.
„A mellette álló férfi a bhutáni uralkodó unokaöccse.”
Dzsigme királyé! Nem tudtam, hogy reagáljak.
Ott volt Jackson Wang meg Dzsigme király unokaöccse.
Gondolkodtam, mi tegyek, ha passzolok neki. Meghajoljak?
„Felség, kérem, végezze el a szabadrúgást?!”
Nem tudtam, hogy viselkedjek. Nem akartam abban a csapatban lenni.
Azért jöttem, hogy Jackson Wanggel játszhassak.
Neki akartam passzolni, értitek? Összefutni a pályán, dumálni.
Vele akartam játszani, összepacsizni a meccs előtt!
Megtisztelő lett volna… De így jártam.
Az öreg taták csapatában voltam.
És milyen pozícióban? Csatárként.
A csatár feladata a gólszerzés. Jackson Wang volt a fekete csapat csatára.
Jó távol voltunk egymástól!
A meccsen csak tisztes távolról láthattam.
Nem játszottam sokat, mert öt perc után begörcsölt a lábam.
Délután négy volt, és iszonytatóan meleg!
Szenvedtem, de voltak rajongók a stadionban is, nem csak kint.
A VIP-zónában olyan 100 rajongó lehetett.
A thai színészekkel meg a menedzsereikkel jöttek,
és külföldi csapatok menedzsereivel.
Sacc per kábé százan.
A pálya mellett álldogáltak, egy sor bokor mögött.
Nem léphették át a fehér vonalat.
Egy csapat rajongó kintről figyelt és kamerázott minket.
Öt percet játszottam, és kértem, hogy váltsanak le.
Nem ment. Már nem érdekelt a dolog. Így nem, hogy nem láthattam Jacksont.
Leléptem volna, de nekünk nem voltak cserejátékosaink.
Csak sétálgattam. Képtelen voltam a játékra koncentrálni.
Egy napernyőre vágytam.
Mi a fenét kerestem ott?
A játékot nem közvetítették.
Ha kint lettek volna tévések, így mozogtam volna…
De senki sem látott, és borzalmasan néztem ki.
Végül nem bírtam. Kimentem, mert túl meleg volt.
Nem voltak fák a pályánál, szóval…
Csak a tornaterem volt, így beálltam az árnyékába.
Ekkor tudatosodott bennem, milyen híres vagyok.
A bokroknál álló rajongók, akik Jackson után sóvárogtak,
egyszeriben felém fordultak, mikor úgy tíz méterre voltam tőlük.
A pályától a bokrokig sétáltam.
„Hahó! Hé, te! Hahó!
Az ott Orr! Orr, bizony! Kérjünk tőle szelfit!”
Ketten-hárman odajöttek.
Valaki megkérdezte őket, képet akarnak-e velem,
mire ők: „Miért is ne.”
Ennyire híres vagyok.
Egy „miért is ne” szintű híresség. Ez durva!
Olyan volt, mint egy kést, amit egyenesen a szívembe döftek.
Így is leharcolt voltam a donga lábaimmal, rövidnadrágban,
a sötét, foltos bőrömmel,
erre ők „miért is ne” odajöttek szelfire.
Telt vele az idő.
A meccs után visszavezettek minket az öltözőbe,
hogy lezuhanyozzunk.
Elsőként hagytam el a pályát,
ezzel magam mögött hagyva Jackson Wangot és a csapatát.
Mind olyan jóképűek voltak!
Nem voltam elég bátor odamenni hozzájuk, így előrementem.
Erre tisztán emlékszem. Három sötét ruhás ember jött oda hozzám.
„Orr?”
Egykorúak voltunk, mintha együtt nőttünk volna fel.
Mintha a régi műsoraim látták volna.
„Készíthetnénk egy közös képet?”
Állatira örültem, hogy valaki szelfit akart velem.
Mondtam, hogy: „Egy perc, előbb pössentek egyet.”
Már nem bírtam tartani.
„Elszaladok a mosdóba, és jövök.”
Hát elmentem brunyálni.
Beléptem az öltözőbe,
és ott volt Jackson Wang és a csapata.
Épp öltöztek.
Tépelődtem: ha sietek fotózkodni,
nem látom, Jackson Wang meztelen felsőtestét.
Ha ti lettetek volna ott a félmeztelen Jackson Wanggal, leléptetek volna?
Bámulni akartam. Az egész csapat öltözködött.
Minden tagnak kockahasa volt. Nyilván. De a kisugárzásuk, az aurájuk…
Láttam már világos bőrűeket, de ilyen ragyogó bőrt, mint az övék, még soha.
Szerintem Jackson Wang neonfényt vacsorázhat.
Volt benne valami.
A játékosok és a taták mind öltözködtek és zuhanyoztak.
Én meg ott tébláboltam Jackson Wang zuhanyzójánál,
hátha megpillanthatom egy testrészét.
Őszintén, srácok… Ezt még az unokáimnak is meséltem volna.
Végül elvégeztem a dolgom.
Befejeztem, és kimentem, ahogy ígértem, mert felnőtt vagyok, és tartom a szavam.
Kimentem,
és több száz ember várta odakint,
hogy Jackson Wang végezzen a zuhannyal. Helyette meg…
én érkeztem.
Odajöttek hozzám a testőrök.
„Orr, kit keresel?”
„Hát három korombeli embert.
Képet akartak készíteni velem, de be kellett mennem a mosdóba.”
„Három embert keresel?” Suttogta az egyikük gallérjába.
Miért imádnak a testőrök a gallérjukba beszélni?
Vagy éppen az ingujjukba?
„Ne aggódj! Megoldom.
Ki akart képet Orral?”
És mi volt a válasz? Csend.
Síri csend. Odasúgtam a biztiőrnek, hogy: „Basszus, haver!
Ne csináld már! Ez… Nincs hova elrejtőznöm!”
Mikor rájött, milyen zavarban vagyok, dupla hangerőre kapcsolt.
„Figyelem, emberek!”
Bassza meg!
„Ki akar közös képet Orral?”
Mindenki hallgatott. Mindenki tudta, mi a szitu, és égtem, mint a Reichstag.
Egy lélek sem szólt, de a kínos csendben valaki kilépett a tömegből.
„Jó, én! Miért is ne?!”
Bassza meg!
Csak „miért is ne” szintű híresség vagyok.
Ennyire vagyok ismert manapság…
Úgy éreztem, minden önbizalmam elszállt.
Semmi sem maradt.
Beültem a kocsimba, hogy hazamenjek. Általában van after party, de kihagytam.
Más kasztba tartozunk.
Visszaléptem egy percre az öltözőbe,
de a kínainak kinéző jóképű pasik egy nyugati nyelven diskuráltak.
Úgy éreztem, nem illek közéjük.
Ha lennének kasztjaink, ők az uralkodó osztályba tartoznának,
én pedig az érinthetetlenekébe.
Beültem a kocsimba, hogy hazamenjek.
Ratszami vezetett, és Jackson dalait énekelte és fütyülte útközben.
Kis ribi!
Teljesen magam alatt voltam.
Minden önbizalmam odavolt.
Azt éreztem… Ripityára törtem legbelül.
Kimentem a divatból. Eljárt felettem az idő.
A fenébe is! Nem kellett volna elmennem.
Bár még mindig fájt a szívem, az élet a saját medrében folyt tovább.
Általában, mikor interjút adtam
egy honlapnak vagy egy egyetemnek,
az interjúztatók előszeretettel kérdezték utolsó kérdésként,
hogy mit mondanék a fiatalabb generációknak.
Hogy én?
Olyasvalaki, mint én?
Mit mondhatnék én az ifjúságnak? Hiszen lejárt lemez vagyok.
És ők kik?
Ők az utánam következők. Az ifjak, vágjátok? Én az X generációba tartozom.
Az enyém után jönnek…
az Y, a Z
és az alfa, ugye?
Előttem voltak a baby boomerek.
Ki baby boomer? Prajut Csan-o-csa,
Prajut, Pravit Vongszuvon
és Thongcsai McIntyre.
Az X generációban
ott vannak:
Csajphol Vipha
és Csiraphan Phetkau.
Elképesztő, hogy a generációm egy romhalmaz!
Az Y generációban ott vannak:
Nont Tanont,
Napat Incsajüa
és Bella. Ő is Y generációs.
Bella Y-os.
És ott van Bowkylion is.
A következő
a Z generáció 4EVE-vel, ugye? 4EVE az.
Az alfák meg a celebek gyerekei.
Szajfah fia, Csompué és a többi.
Szóval gondolkodom, hogy mit is mondhatnék az utánam következő generációknak.
Tudjátok, hogy nőtt fel az X generáció? A későbbi generációk, mint az Y,
tehát ti, úgy nőttetek fel, hogy tubusos sűrített tejet ittatok.
Egész életetekben tubusos volt,
de az X generációnak ez nem létezett. Nem ám!
A mi generációnknak a sűrített tej dobozos.
Konzervdobozos.
Hogy egy konzervből kiihasd a tejet,
a kinyitásához vízszerelői képességekre volt szükség.
Egy csomó eszköz kellett hozzá.
Kés, húsvágó bárd, kalapács, csavarhúzó.
Nehéz volt egyedül megoldani.
Persze akkoriban is léteztek konzervnyitók.
Úgy néztek ki, mint Siva szigonya.
A 95%-uk rozsdás volt.
Régiek voltak, és megfáradt az anyaguk.
Darabkák álltak ki belőlük mindenhol.
Rejtély, mire tervezték őket, mert amúgy mind használhatatlan volt.
Semmit sem tudtál kinyitni velük, még egy halkonzervet sem.
Így anyám bárdjával próbáltam lyukat ütni a dobozon.
Ha látott volna, kaptam volna, amiért tönkreteszem a bárdját.
Én megpróbáltam…
És nagyon nehéz volt egyedül. A lábam közé vettem a dobozt.
Csak ütögettem, és izzadtam.
- Ha sikerült kilyukasztani, kijött a tej? - Nem.
A másik oldalt is ki kellett lyukasztani. Oda is kellett egy lyuk.
Utána meg…
öntöttem egy kicsit pár sült grissinire, és elfogyasztottam Ovaltine-nel.
De kijött a tej?
- Nem! Mit tettél ekkor? - Belefújtál a dobozba.
Belefújtál a dobozba.
Ha akkor lett volna Covid, mind meghaltunk volna.
Mi több miután megetted az adagod,
el kellett tenned a dobozt, mert az egész túl sok lett volna.
De mégis hogy? Egy vízzel teli tányérba kellett tenni.
Egy vízzel teli tányérba, de akkor ugye nedves lett a doboz,
és emiatt rozsdásodott.
A peremén, ahol a tej kifolyt, megszáradt, és úgy nézett ki, mint egy herpesz.
Mint egy herpeszes doboz.
Akkor már nem volt túl étvágygerjesztő. Plusz a címke is elmosódott.
Szóval igen. Így éltünk.
Mit taníthatnék a fiataloknak?
Hát én ezt ismerem.
Én hogy nőttem fel? Az anyám azt akarta, hogy dús szemöldököm legyen.
Pillangóborsó-virág.
Nem szedtünk táplálékkiegészítőket.
Sem E-vitamint, ami segíti a hajnövekedést.
Csak pillangóborsó-virágot. Az X generáció ezt tette a szemöldökére.
Shincsané még mindig jobb volt.
Formázás nélkül rátettük.
Hogy működött-e?
A kutatások szerint nem. A virág hatástalan volt.
Ha működne, szükség lenne szemöldöktetkókra vagy -ceruzákra?
Az indiaiaknak és a latinóknak nem kellenek ilyen úri huncutságok,
mert dús a szemöldökük.
Így nőttem fel.
És a magasabb orrnyeregről még nem is beszéltünk!
Mikor a nyugatiak elkezdtek ide jönni,
az anyák magas orrnyerget akartak a gyerekeknek. Húzták az orrunkat.
A környéken mindenki ezt csinálta.
Hozzánk nem minden információ jutott el elsőre.
Általában az orrtőtől a végéig kellett simítani,
de az anyukám a végén kezdte.
Ezért lett ilyen orrom. Kit pereljek be emiatt?
Volt egy mumpszmítosz is.
Igen, mumpsz.
Ahelyett, hogy orvoshoz mentünk volna, hagyományos kínai gyógyítóhoz fordultunk.
És ő mit tett?
Felírta: tigris.
Mumpszos voltam, és felírta, hogy tigris…
Lilával.
Azt írta, hogy tigris, én meg tudni akartam, miért,
úgyhogy megkérdeztem egy gyógyítót, az ötletgazdát.
„A kínaiak szerint, a mumpszosok olyanok, mint a disznók.”
Úgy hívják, hogy disznóáll.
És azért írják, hogy tigris,
hogy elriasszák a disznót.
Hallottatok erről?
Basszus!
És mikor afta volt a szánkban gyerekként, elvittek minket ecsetelésre.
Szájfertőzés esetén mindig ecseteltek.
Bedörzsölték az érintett részt ilyen lila készítménnyel.
De nem maradt a szánkban.
Lila folyadék volt, ami egyáltalán nem ragadt.
Beecsetelték, és rögtön utána ki is jött…
A nyállal. A gyógyszer mit sem ért.
A tigrises kezelés állatira irritált.
Ha valami összemegy attól, hogy ráírod, tigris,
mehetne a lábadra, nem?
Nem kéne zsírleszívás.
A férfiak, akiknek nem elég hangsúlyos a férfiasságuk,
azt írnák: ló.
Talán felpuffadna. Ha hosszabb kell: anakonda.
Így nőttem fel.
Az X generáció
kétféle kávét ismert kicsiként.
Az O-liangot és az O-yuát.
Az o feketét jelent,
a liang hideget.
Az O-liang, hideg fekete, az O-yua meg forró fekete.
A tej az extra volt, ami a joklor.
Ez volt a választék. De manapság a hozzám hasonló X generációba tartozók
úgy állunk a Starbucks pultjánál, mint az iskolázatlanok.
Minden angolul van.
Oké. Van eszpresszó,
cappuchino,
mokka,
latte
és karamellás macchiato.
Aztán ott van, a frapp…
Frappaccino.
És mi van még? Tudnod kell, milyen kávébabot kérsz.
Mi? Tudnom kell, melyik milyen?
Vannak sötét, közepes vagy világos pörkölésűek.
Aztán vannak, amik… Etiópiából származnak, meg ilyen országokból. Ezt tudnom kéne?
Miért termel Etiópia kávét? Úgy tudtam, szegények.
Miért? Azt hittem, nincs mit enniük.
Ezekről halvány lila gőzöm sincs.
A francba! És aztán…
Ott vannak a poharak, ugye? Nem csak kicsi, közepes és nagy van?
Van Ariana Grande, vagy mi.
Na és az mi?
Incsifincsi.
Van magas is! Basszus, ez túl sok!
A gyümölcsösnek mondott kávébabot szeretem,
és mikor megkérdezik, azt kérek-e, egy régi zenekar jut róla eszembe.
A Fruity and Kiriboon.
Ennyire avítt vagyok.
Éreztem a nyomást: „Orr Udom rendel!” Nem nézhetnek hülyének a mögöttem állók.
„Ma már sok kávét ittam, úgyhogy egy almalét kérek.”
Így nőtt fel a generációm. Mit taníthatnék a gyerekeknek?
A helyzet, hogy az X generáció és a náluk idősebbek
szerintem nem számítanak a fiatalabbaknak.
Megszereztük mindazt a bölcsességet, amit átadhatunk,
de honnan tudjuk, hogy nem…
Lomotil.
Ha ismeritek, az azt jelenti, egyidősek vagyunk.
A Lomotil egy hasmenés elleni gyógyszer az X generációnak és a baby boomereknek.
Ha nem voltál jól… Mikor hasmenésed volt, jöhetett a Lomotil.
Úgy mint a nőknek. Mikor megjött, betették a Kotexet, a betétet.
Ha nem használtuk, akkor is ismertük. Mi volt az instant tésztamárka?
Azt Mamának hívtuk, még ha épp Yum Yum márkájút ettünk is.
Így tehát minden hasmenés elleni gyógyszer Lomotil volt.
De aztán a Lomotilt be is tiltották.
Ez egy gyógyszer…
Úgy hívták…
Ez…
lassította a bélműködést.
Nem tudtunk vécézni tőle, a baci meg bent marad,
holott attól kellett volna megszabadulnunk.
Épp elég lett volna elektrolitokat fogyasztani.
De mégis Lomotilt szedtünk. Képzeljétek, mennyi volt belőle mindenkinek!
Még online is árusíthattuk volna.
Plusz odaadhattuk volna az ifjaknak.
Ez lenne.
Amit kaptak volna, lejárt lenne, így számukra mindenképp használhatatlan.
Ezért nem mondok nekik semmit.
Sokkal több behatás éri őket, mint engem.
Információ és tudásanyag. Nem kell nekik tanítómester.
Nem kell kérlelni senkit, hogy megossza a titkait.
Minden fent van az interneten, ezért nem próbálok semmit sem átadni.
Mi idősebbek elég, ha úgy viselkedünk, hogy továbbra is tiszteljenek.
Ha megcsinálják a dolgokat, amik ellen intetted őket,
megy nekik, és jók benne.
„Ne legyél előadóművész…” Ott van Lisa.
Ott van Bam Bam.
Sikerre viszik a területükön.
Ne sminkelj! Túl fiatal vagy hozzá!
Ott van Nesty,
a tini transznő.
Tizenöt évesen házat vett az anyjának.
És Eclaire Csüpak a Khlong Töj nyomornegyedből.
Harminc millió bátos házat vett Opalé mellett.
Látjátok? Hogy nem élnek, mint ha a vízben?
Engem is a művészet ellen intettek. „Ha karikatúrákat rajzolsz, mi lesz?”
Azt mondták, éhező művész leszek.
Ismeritek Crybabyt?
A karikaturistát?
A kiállítása első két napja több, mint százmilliót hozott.
Többet, bizony.
A régi művészek, a híreseket is beleértve, életükben nem kerestek ennyit.
Ezért nem hiszem, hogy bármit taníthatunk a fiataloknak.
Csak maradjunk csendben! Főleg a parlamentben dolgozó öregek fogják be!
Ne ujjongjatok! Nem megyek bele.
Mikor bajban vagyok, egyikőtök sincs ott.
Ha többet mondok, Szriszuvan Csanja feljelent.
Túl sok a szabadideje, és ezzel üti el.
Ne tapsoljatok! Értelmetlen. Nem izgat.
Én nem tudást szeretnék megosztani a fiatalabb generációkkal.
Hanem egy szarvashibát.
Az idősebbek
előnyben vannak, mert arányosan többet hibáztak már.
Több lehetőségük volt rá.
Az ő hibáikból tanulhatunk, hogy mi magunk már kevesebbszer lőjünk mellé.
Azt mondják, a tapasztalt emberek eleget hibáztak,
és ez igaz.
Ezért a fiatalokkal egy példaértékű hibám szeretném megosztani.
Egyszer úgy beletenyereltem valamibe,
hogy majdnem belehaltam.
A húszas éveimben jártam,
és úgy viselkedtem,
mint egy tipikus szakközépiskolás.
Mint a 4 Kingsben,
mert szakközépiskolába jártam.
Sulis egyenruhában jártam,
napszemüvegben, meg minden.
Nem értem, miért tettem, amit tettem.
Utánoztam azt, ahogy az idősebbek sétáltak.
Csapatban járkáltunk felhúzott vállakkal, mintha fáztunk volna,
vagy mintha elmozdult volna a csípőnk. Így jártunk…
Nem is tudom, úgy jártunk, mintha kavics ment volna a cipőnkbe.
Úgy mászkáltunk, mint a mozgáskorlátozottak,
és gőzünk sem volt, miért.
Olyan attitűddel jártunk-keltünk, mintha a világ az ellenségünk lett volna.
Vártuk, hogy belénk kössenek. De komolyan!
Ha valakit megismernétek, csak nézzetek rá!
Értitek?
Nem bámulhatjuk valaki melleit, és hallgathatunk.
Az nem pálya. A térdüket csak nem nézhetjük!
Nem tudom, honnan jött ez a stílus.
Csoportban jártunk az egyenruhánkban.
Vásott kölyök voltam a barátaim hatása alatt.
Ha gimisekkel kerültünk szembe, elláttuk a bajukat.
Elvettük az egyenruhához tartozó övüket. És hogy jó volt-e ránk?
Nem. Nem egyezett a méretünk.
A szakiskolások ruháját is elvettük. És tudtuk hordani? Nem.
Elszedtünk csatokat, meg efféléket.
Csak azt tettük, amit a barátaink. Azt mondtuk, ez a sulihoz kell.
Azt mondtuk, ez az imádott iskolánk megtisztelése volt,
pedig azóta sem mentünk vissza.
Nem volt rajtam az egyenruha sem. Nem volt igazi kötődés, csak vitt az ár.
A 4 Kings időszakban volt, mikor mind a Mad Dogs and Co.-t olvastuk.
A később születetteknek elmondom, hogy ez egy kalandos élettörténet.
Lementünk a tengerpartra a két legjobb barátommal,
Ünggel és Pirával.
Volt egy ötletük, és én egy másik barátunkkal, Vilajjal követtem őket.
Így négyen átmentünk a Ko Szamet szigetre.
A miheztartás végett, ez harminc éve volt.
Nem voltak még üdülőhelyek,
és egy faanyagokból összetákolt bungalóban aludtunk.
A parton pálmafák álltak, így az odúnkat kókuszdióból és fából készítettük.
Csupa természetes anyagból, csak úgy ott a tengerparton.
Két éjszakát töltöttünk ott. Az első rendben volt,
a másodikon pedig egy parton lévő bárban ittunk.
A hely későig nyitva volt, és benne reggae szólt.
Söröztünk.
Mellettünk egy másik asztalnál nyolcan ültek.
Az egyik haverom megkérdezte, akarok-e egy sört.
- „Nem.” - „Nem vagy valami sirály.”
A sirály anno menőt jelentett.
- „Nem vagy sirály.” - „Komolyan ezt gondolod?
Nemcsak sirály vagyok, de az eszem is a helyén van!”
Az egész bár hallott.
A másik asztaltársaság,
a nyolc ember felpattant:
„Ó, agyas sirály csávó!”
Tudtam, hogy gúnyolódnak.
Sértegettek,
és nem tudom, mi ütött belém.
Felálltam,
fogtam az egyik haverom félig üres üvegét, és rácsaptam vele egy közeli kőre.
Merthogy köves volt a part. Eltörtem, hogy cápafogsorra hajazzon.
Azt amúgy nem tudtam, mi sarkallt harcra.
Mi értelme volt ennek? Csak azt tudtam, hogy menő akartam lenni a barátaim előtt.
Kikelve magamból eltörtem az üveget.
Aki rosszfiú akar lenni,
az mindenképpen gyakorolja az üvegtörést, hogy a széle cápafogsoros legyen.
Én ezt ekkor próbáltam először.
Eltaláltam a követ, és bumm!
Csak az üveg nyaka maradt a kezemben.
Tény, hogy hegyes volt,
de inkább tonhalfogakra hajazott, mint cápáéra.
Ezzel megkarcolni lehetett volna valakit.
Már az üvegtöréskor eldőlt a sorsom.
A másik csapat minden tagja felállt. Tapintható volt a feszültség,
mert mindenki morgott magában. Én majd be tojtam, de nem volt mese.
A barátaim ránk sem hederítettek, de végül ők is feltápászkodtak.
Odajött a bár tulaja, hogy: „Itt nincs verekedés! Elég! Tűnés aludni!”
A másik társaság elment, a mi jókedvünk meg odalett.
Így fizettünk, és távozni készültünk.
Mondtam a barátaimnak, hogy vécéznem kell, de nem mentem el.
Sötét volt, és a nyolc tag a fák között sétált.
Én a mosdót kihagyva követtem őket.
Követtem őket, mert féltem attól,
hova tartanak.
Hova is igyekezhettek?!
Így mászkáltam a fák között a vécék mellett, a bártól úgy 20 méterre.
A fene!
Az egész hely az övék volt!
Ők nyolcan egy nagyobb társasághoz tartoztak,
amely tagjai egy tábortűz mellett üldögéltek és zenélgettek.
Az egész úgy nézett ki, mint egy tavaszi szüneti banzáj.
Mint egy évfolyam-találkozó vagy egy búcsúút.
Azt csinálták, amit mi, csak többen.
A nyolc tag csatlakozott a többiekhez.
Sejtettem, hogy elmondják a barátaiknak, mi volt, így mondtam az enyémeknek:
„Fáradt vagyok. Menjünk hunyni!”
Nem tudták, mit láttam.
Visszaérve a táborunkba mondtam, hogy reggel korán szedjük a sátorfánk.
- „Melyik komppal menjünk?” - „Az elsővel hétkor.”
„Maradjunk még!”
„Ne! Menjünk! Már biztos hiányzom az anyukámnak.”
Próbáltam okot kreálni a korai indulásra. Ők még mindig nem sejtették a veszélyt.
Másnap korán keltünk.
Én összepakoltam a holmimat, a barátaim meg elmentek kagylót gyűjteni.
Akkoriban ez volt a szokás.
A kagylókat egy üvegekbe tettük.
Egy üzenet és homok is került bele szuvenírként.
Ők a parton voltak, én meg tépelődtem.
Volt ott egy cipő,
amit partra hozott a víz, és a homokba temette.
Kiszedtem és letakarítottam.
Rajzolgattam, míg vártam a barátaimat és a komp érkezését.
Míg így rajzolgattam…
Láttam, hogy a parton úgy félúton,
olyan nyolcvan méterre
egy csapat ember
egyre közelebb sétált. Már csak ötven méterre voltak,
és az egész armageddonszerű volt.
Negyvenen voltak, és az egész partot elfoglalták, így széltében.
Mindegyiküknél volt valami.
Ahogy közelebb értek,
ilyeneket hallottam: „Rohadék! Seggfej! Gennyláda!” „Mutassátok azt a köcsögöt!”
Csak foszlányokat értettem, de aztán már csak húsz méterre jártak.
Tuti azok voltak, akikkel tegnap összeakasztottam a bajszom.
Ott voltak, basszus!
Tizenöt méternél kiabálni kezdtem a barátaimnak, hogy nézzék már őket.
„Ezek a tegnap esti tagok.”
„Udom, te maradj itt! Egyet se félj!
Vilaj, Pira, gyertek! Keressünk pár botot!”
Elmentek botokat keresni egy sziklás részre.
„Keresek botokat. Maradjatok itt!”
Nem a barátaimat néztem, hanem a felénk közeledőket tíz méterre.
Mikor már csak öt méterre voltak,
negyvenen körbevettek. Így.
Körbezártak, és mindnek volt valami a kezében.
Olyan volt, mint a 4 Kings. El tudjátok képzelni?
Huligánok, akik felhúzott vállal jártak.
Megvolt a felbujtó. A stílusa Csazz Csuanchünre hajazott.
Odalépett hozzám.
„Basszus!
Ez az a kibaszott srác!
A kurva anyját!
Ki ez a köcsög?”
Mit tehettem volna?
Lefagytam.
Esélyem sem volt ellenük. Hogy lett volna negyven ember ellen?
Az a cipő volt nálam, amit a homokban találtam.
Felajánlhattam volna, hogy legyezem őket?
A tag csak sétált körülöttem.
„Hé, seggfej!”
A többiek botokkal piszkáltak, mint egy kupac szart.
Szurkáltak.
„Azt hiszed, menő vagy, szarházi? Mit lépsz, mi?”
Úgy mozogtak, mintha ütni akarnának, de még nem tették. Még nem ütöttek meg.
Csak anyáztak, ahogy a szájukon kifért.
Olyan volt, mint a diákszövetségek beavatásai.
Átkozódtak, és bemutogattak nekem.
Tehát a középső ujjukat mutogatták. Ennyi bemutatással egy életre megvagyok.
Mi több, négy életre is.
Annyit kaptam, hogy egész Ázsiának és az északi sarkkörnek elég lenne.
Rengeteg cseszdmeg. Tonnányi. „Seggfej, szemét, rohadék!”
Kígyót-békát kiabáltak.
És a bemutatások is folytatódtak. Féltem. Nem tudtam, mihez kezdjek.
Végül bevizeltem.
Annyira berezeltem, hogy bepisiltem.
Azt hittem, nem veszik észre, ahogy sorban verdestek.
Játszottam a laza csávót.
De a vezetőjük, egy durva kinézetű fickó látta.
„A francba! Elég! Összehugyozta magát!
Ha meglátlak Bangkokban, seggfej, a szart is kiverem belőled.
Engem nézel?”
Talán nem kellett volna, de nem tudtam, nem őt nézni.
Mit tehettem volna?
Kicsit még átkozódtak,
megdobáltak a náluk lévő botokkal és üvegekkel, és elmentek.
Amint távolodtak,
összeestem a homokban, mintha erőszak áldozata lettem volna.
Ez volt az életem…
legborzalmasabb élménye.
Szavakkal ki sem fejezhető, hogy éreztem magam.
Nem sokan élnek át hasonlót.
Összerogytam a parton, és minden gondolatom tovaszállt.
Elfeledkeztem a barátaimról és a táskámról.
A komp akkora már kikötött a part közepén.
Odasétáltam,
és elsőként szálltam fel rá.
Vártam az indulást. A fő az volt, hogy induljon.
Ha valaki járt már a Ban Phe mólónál működő kompon,
az tudja, hogy a hátuljánál nagyon forró.
Sok a kipufogógáz.
Én nem a végére ültem, hanem középre,
hogy ne érjen a nap.
Ez egy rémtörténet, de van pozitív kicsengése.
A komp indulásakor, mikor a dolgozók engedték be a felszállókat,
felszállt
az a negyven srác is.
Na basszus!
Lehetett volna ennél rosszabb?
Felszálltak, és kergettek, mint egy kóbor ebet.
„Már megint te?! Húzz a hajó végébe! Mozgás, vagy megtaposlak!”
Elkergettek a kémények mellé.
Majd egy órán keresztül a tűző napon kellett ülnöm úgy,
hogy akkoriban nem voltak gyorshajójáratok.
Aztán ezek megint elkezdtek zenélni.
Énekeltek és táncoltak,
és ha úgy jött ki a lépés, be-bemutogattak.
Annyi bemutatást kaptam, hogy az több életre is elég lesz.
Mikor megérkeztünk a Ban Phe mólóhoz,
eliszkoltam.
Végigvergődtem a mólón, és leugrottam.
El kellett érnem a Kleng–Rajong–Bangkok vonalon haladó távolsági buszt.
Piros volt.
Felrohantam rá.
A pokoli élmény végre véget ért.
Egek! Végre!
Minden rosszban van…
valami jó.
A buszon voltak.
Velük volt tele.
Dugig.
Megint hátrazavartak.
Ők negyvenen foglalták el az egész buszt.
Ahogy eddig, most is gúnyoltak és átkozódtak,
míg Bangkokba nem értünk.
Lefurakodtam a buszról, míg ők folytatták az anyázást.
Amint leléptem a busz lépcsőjéről,
megszűntem nagymenőnek lenni.
Újra normálisan kezdtem járni,
a lábam egymás után tettem, a vállam leengedtem.
Vége volt. Újra önmagam lettem.
Innentől nem kötöttem bele másokba, és sosem akartam senkit megütni. Vége volt.
Egyszer s mindenkorra.
Mikor leszálltam, még mindig kiabáltak nekem,
és bemutattak még párszor.
Túl voltam rajta. Utána egy átlagos fickó maradtam.
Azért meséltem ezt el…
hogy lecke legyen.
Szerettem jártatni a számat.
Magam sem tudom, miért.
Ha most találkozhatnék azokkal a srácokkal,
azzal a negyvennel, akkor megmondanám nekik,
hogy hálával tartozom, amiért… megkímélték az életemet. Tényleg.
Másként nem lennék ma itt. Kösz, hogy életben maradhattam!
Nem tudom miért, de nagy volt a szám, és talány, miért törtem el az üveget.
Nem voltam önmagam. Mentem az árral.
Egy csapatba akartam tartozni, és a becsület semmit sem jelentett.
Az egészet beképzeltem magamnak.
Bocsánatot kérek mindazoktól, akiket bántottam. Ezt ki kellett mondanom.
Már megváltoztam. Soha többé nem akarok olyan lenni.
Ez az üzenet nekik szólt.
Ami a három barátomat illeti, akikkel a szigeten voltam,
őket azóta sem láttam.
Már hány éve is?
Hát…
Fogalmam sincs.
Nem tudom, mikor jöttek haza. Onnantól nem beszéltünk egymással.
Eltelt harminc év, és ha ma látnám őket,
akkor…
csak…
Egyetlen dolgot mondanék nekik.
„Vilai, Pira, Üng!
Srácok!
Találtatok már botokat, seggfejek?!
Milyen istenverte botokat kerestek?! Rózsafavesszőket?
Engedélyre vártatok, hogy megnyeshessetek egy fát?
Basszátok meg, gennyládák!”
Lényegtelen, hol botlok beléjük. A Paragon vagy a Csatucsak parkban.
Örökre az elmémbe égtek. „Te, találtál már botokat?!”
Nem provokáció, de elég rég cipelem ezt magammal.
Fáj?
Imádom, mikor egy nő annyira nevet, hogy meg kell masszíroznia az arcát. Aranyos.
Felírjam rád, hogy tigris?
Az X generáció tagjai, én is, lassan nyugdíjasok lesznek.
Ebben a korban megtapasztaltok egy érzést,
amit szerintem minden korunkbeli megtapasztal.
Bizony.
Vágyódni kezdtünk a természetbe.
Vágyunk a természetben élni.
Ott ébredni,
a kertünkben kapirgálni, csirkéket és disznókat tartani,
meg hasonlókat csinálni.
Látjuk, ahogy Nam Rapipat disznót és bölényeket tart vidéken,
és mi is erre vágyunk.
Én is.
Rettentően vágyom rá.
Hív a természet.
Egy ideig Csiangmajban éltem,
de főleg mostanában ellepték a turisták.
Vettem egy házat a város Nimman negyedében,
de a kocsimmal sem tudok kiállni.
Ez nem a jó fajta vidék.
Nem volt az igazi.
Szóval elmentem természetközelibb helyet keresni.
Akkoriban lehetőségem volt Kancsanaburiban nyaralni.
A Szai Jok Noj régióban.
A Kvaj folyón
egy hosszú farkú hajón aludtam.
Az első nap boldog voltam.
Mikor felébredtem, köd ült a vízfelszínen.
Éjjel a víz megnyugtató hangja a hajó alatt…
A fenébe! Ez aztán az élet!
Ez a valódi zöld természet! Ha a csapadékos időszakban megyünk oda,
hallani, ahogy a lágy esőcseppek lebuckáznak a tetőn.
A korombeliek ilyenekre vágynak. Ilyen helyekhez húz a szívünk.
Három napot voltam ott, de visszajöttem dolgozni.
Visszamentem még három napra, és ekkor eldöntöttem, hogy odaköltözök.
Nem kellett sok információ. Elég volt, hogy legyen csatornázásom és egy hajóm.
Először készítenem kellett egy hajót.
Hogy hogyan, azt nem tudtam.
Csak belevágtam, mert csip-csup ügynek tűnt.
De hol volt eladó telek?
Sétálgattam, és kutattam.
És tudjátok, mi történt? Találkoztam egy motorozó helyi taggal, Kekkel.
Elhajtott mellettem,
de visszanézett rám, mintha felismert volna.
„Te Orr vagy, haver?”
Biztos furcsállta, hogy egy erdei ösvényen sétálgatok.
Én magabiztosan lépdelve válaszoltam, hogy igen.
„Mit csinálsz?”
„Eladó ingatlant keresek.”
„És így hogy fogsz bármit találni?
Az ilyenről a falu vezetőjét kell kérdezni.
Amúgy meg tudok egyet. Mire kell?
Mondtam, hogy hajózni akarok. Hogy hajót építenék,
és valaki földjénél kikötném.
„Ki engedné ezt meg neked?
Ha egy fához kötöd ki, és esik,
elúszik egy másik tartományba. Ott meg mit kezdjenek vele?
Előbb egy telek kell neked. A telek a fő!”
„Akkor kell egy közel az üdülőhelyhez.”
„Errefelé, az út mellett nagyon drága földek vannak.
Ha olcsóbbat akarsz, át kell menned a másik oldalra.”
Hogy odajussak át kellett mennem egy hídon.
Majdnem tíz kilométerre volt, de nekem nem volt akadály.
Nem tudtam semmit, csak a vágy hajtott.
Vettem egy kis földet, nem egészen 1600 m²-eset,
ahol kiköthettem a hajóm.
Kek hívott nekem egy hajóépítőt.
Sokat jártam Kancsanaburiba, míg a hajó el nem készült.
Most már közel tudtam lenni a természethez.
A földemnél nem voltak szomszédaim.
Két bejárata volt.
Az egyik a Vang Kracse templomon keresztül vezetett.
Be kell menni a templomba, a krematórium, a csarnok,
meg a hasonló dolgok mellett még egy kilométert a földemig.
A másik bejárat a Khau Phang Charönpol templom felől volt.
Az utam a krematórium, harminc kutya, a szerzetesotthonok mellett vezetett,
ahol a hamvasztásokat végzik. Onnan egy kilométerre.
A templomokon át tudtam odamenni, vagy maximum a folyón hajóval.
Nem volt más út. Imádom a természetet, és egyedül akartam élvezni a szépségét.
Úgy hittem, szuper lenne így élni.
Egyedül lenni, olvasni, írni egy könyvet, és csak a természetben létezni.
Megtermelhettem volna a saját ételemet is.
Az első éjszaka esett.
Jó volt, mert az eső kellemes hangulatú.
Esett, és a hajóm a verandán pihent. Innentől kábé odáig.
A ház egy szobámból és a verandából állt.
A hajó olyan 10x10-es volt.
A veranda ott volt, itt meg a hálószobám.
Még nem voltak függönyeim,
így csak a barna fóliás ablakomon át láttam ki.
Odakint esett, én meg csak sötétben tudok aludni.
De ha túl sötét van,
attól meg félek.
Ott pedig ha sötét volt, vaksötét volt,
hiszen egy lélek sem lakott arra.
A legközelebbi fény távol volt.
A burmaiak simán elvághatták volna a torkomat, és senki sem tudta volna.
Felfalhatott volna egy piton, és senki sem tudta volna.
Olyan sötét volt.
De ki kellett bírnom a természetért.
Leoltottam a lámpákat, kivéve a verandán lévőt.
És ezt gondoltam:
„Orr,
ne nézz körül!
Csak oda nézz, ahova muszáj!”
Tudtam, hogy hajnali kettőkor ki kell majd mennem a mosdóba,
és nem szabadott körbenéznem, mert akkor találtam volna valamit.
Csak a lábam nézhettem.
Aztán éjjel kettőkor felkeltem pisilni. Kisétáltam a fürdőbe,
elvégeztem a dolgomat, és visszamentem az ágyba.
Mikor visszafeküdtem…
Ez egy tükör.
Az ágy, a tükör és a veranda.
Mikor ismét ledőltem,
ahogy a fejem a párnára ért,
a szemem szarkából…
Basszus!
Egy idős nő ült ott egy szarongban,
és így fésülte a haját.
Így fésülte az ősz haját.
Egy pillanatra láttam csak, a másodperc töredékéig.
Elfordultam.
A jó fenébe!
„Miért néztél oda?!”
Leszidtam magam.
„Ha csukott szemmel visszafeküdtél volna… Beverted volna a fejed,
vagy nekimentél volna az ágynak. Nézned kellett, merre mész.”
„A francba! Ez a te hibád! Láttad, és most mi lesz?”
Vitatkoztam magammal.
Imádkoztam.
Egyre csak mormoltam az imákat,
mindet, amit csak ismertem. Bűnbánó imát mondtam,
szeretetimát, kedvességért fohászkodtam, és egy idő után rájöttem,
hogy felnőtt ember vagyok,
és sokáig itt kell maradnom. Most akkor feladnám?
Ha veszítek, az örökké tart.
Miért nem nézek szembe azzal, ami vár?
Vajon elért az idős hölgyhöz az érdemem?
Ha igen, akkor elment.
Talán már ott sincs, mert csak érdemre vágyott.
A lényeg, hogy próbáltam összekapni magam. Mély levegőt vettem, megfordultam
és ránéztem.
Még mindig ott volt.
Ott ült, a lábait félredöntve.
Hát az egy a fülét vakaró kóbor kutya volt!
Mi a jó élet?!
Egy szarongos idős hölgy?
Agyrém!
Egy borzas szőrű rühes kutya volt.
Nevetségesnek és szánalmasnak éreztem magam!
És én a természetre vágytam?
Utána újra álomra hajtottam a fejem.
De mi van, ha a kutya egy szellem?
Mi van, ha kutyaformát öltött?
Mindegy. Aludtam.
Reggel kérdezősködtem a helyieknél.
Megkérdeztem őket, hogy a kutya, hogy került a hajóra.
„Az valószínűleg egy templomi kutya. Ne lepődj meg!”
„Az eső miatt húzódhatott be hozzád.”
„Esett, és a kutya a fény felé ment, azt hitte, melegedni tud mellette.”
„Rá se ránts! Idővel elmegy. Ha félsz, építs oldalakat!”
Minden hajónak van teteje, úgyhogy ahhoz tudtam léceket erősíteni.
Így nem megy rá a kutya. Megkönnyebbülés lesz.
De rengeteg gekkó igen!
Ők bizony jöttek. Hogy tudtak felmászni? Ugrottak, vagy mi?
Biztosan bemásztak a lécek alatt.
„Mindent elriasztottál!”
A gekkók igazából
a rovarok miatt jöttek.
A rovarokat követik a gekkók. Ez egy körforgás.
Anno fákon éltek, de a fény vonzza a rovarokat, ők meg a gekkókat.
A következők a kígyók voltak.
Kígyók voltak nálam.
Ez a sokféle állat közeledett hozzám, a természet az ajtómban állt.
Bangkokban általában levesszük a cipőt, és később visszabújunk bele.
Itt nem. Egy cipőfelvételnél úgy éreztem, mintha zokni lett volna benne.
Hát az vagy béka volt, vagy varangy.
És nem tudtam, mikor jönnek a kígyók.
Gekkók, kígyók, holyvafélék.
Ismeritek azokat?
Azok az eső után jönnek.
Csíkos a potrohuk. Ha megfogsz egyet, mar, mint a sav.
Mindenféle állatok felmentek a hajóra. Galambok is.
Először azt hittem, szellem van a tetőn. Hogy mentek oda fel?
Basszus! Miért van ilyen sok?
Muslicák.
Nyáron rajzanak. Nem egyedül, nem párban. Százezresével.
Azt hittem, a víz mellett pihenhetek, elolvashatom a halasztgatott könyveimet,
jegyzeteket írhatok, de mind esélytelen volt muslicákkal teli szemmel.
Belementek a szemembe, és mászkáltak rajta.
Próbáltam, szorosan feltenni a szemüvegem, de így is lassan belemásztak a szemembe.
Ezek általában bivalyok körül rajzanak. Itt egy sem volt.
Meg kellett tanulnom együtt élni velük.
Rákerestem, hogy szabadulhatnék meg tőlük.
Kutattam,
de az internet…
Jobb, ha nem is mondom!
A természetbe vágytam, és ott nincs internet.
Sok időbe telt megtudni, hogy a pávavirág levele hatásos ellenük.
Elűzi a muslicákat.
Szerencsére volt egy fa a földemen,
úgyhogy felmásztam rá, és szedtem róla leveleket.
Magam köré tettem őket, míg írtam.
Nem ment. A muslicák továbbra is a szememre pályáztak.
Leveleket kötöttem a szemüvegemre.
Úgy néztem ki, mint egy őrült, aki bokornak adja ki magát.
Komolyan mondom: ne higgyetek a Google-nek! A levelek mit sem értek!
A muslicák rájuk sem hederítettek. A legrosszabb a levelek szaga volt.
A bűzüktől szédültem és tüsszögtem.
Allergiás lettem, folyt az orrom. Hogy maradhattam volna a természetben?
Az éjszakák felértek egy kínzással. Egyesek rémálomszerűek voltak.
Az ágyban fekve
csak egyetlen dologra tudtam gondolni, mert kopogást hallottam…
Az ágyban egy szellem van?
Megtámadt egy szellem. „Hogy mertél a földemre lépni?”
Megkérdeztem Keket, hogy vannak-e szellemek a templomok közti földemen.
Volt temetés mostanság?
„Haver! Ha esik, fatuskók és bambusznádak zúgnak le a folyón.”
„Bemennek a hajó alá, és megütik az úszóját.”
Emiatt kicsit elkámpicsorodtam.
Be kell vallanom: nem tudok főzni.
Nem tudom, hogyan kell. Egyik este…
Boltba akartam menni.
A legközelebbi legalább nyolc kilométerre volt.
De nem is ez volt a gond, hanem, hogy a templomon keresztül kellett mennem.
A vidéki templomok valamiért úgy spórolnak,
hogy lekapcsolják a lámpákat.
Itt volt a hajóm, és fel kellett mennem a dombra, hogy eljussak az útra.
Vaksötét volt, csak az én lámpám világított.
A földem sötétségbe burkolózott.
Próbáltam lekapcsolni a lámpát, hogy megszokjam a sötétet.
Mentem egy kicsit.
A templomhoz közel voltam, egy kilométerre.
Mikor megláttam a krematóriumot…
Elment az étvágyam.
Hazamentem instant tésztát enni.
A dolgok sosem mentek könnyen. A növényeim kukacok étkei lettek.
Ne legyünk naivak! A faecet abszolúte hatástalan a kukacok ellen.
Teljesen!
Beszéltem gazdálkodókkal, és a faecet csak egy mítosz.
Megzavarodnak tőle, de nem riasztja el őket.
„Hogy csináljátok?”
„Permetezéssel.”
A saját bőrömön tapasztaltam meg,
milyen a természetben élni és önfenntartóságra vágyni.
Megosztom veletek.
Nekem semmi sem fenntartható.
Nem maradhattam ott.
Az nem nekem való.
Elhitettem magammal,
hogy zöldségtermesztéssel önfenntartó lehetek.
Nem önmagam adtam. Csak a látszat kellett. Szimplán olyan akartam lenni.
Nem volt könnyű.
Csak hírességeket és influenszereket követtem.
Láttam őket rizst betakarítani. Butaság! Az egészet megjátszották.
Egy furgonban benaptejezték magukat,
kiszálltak, pózoltak az Insta-poszthoz, és visszamentek a légkondis kocsiba.
Akik igazából csinálják…
gazdálkodók.
Már tudom, hogy nem kell annak tettetni magunkat.
Nem vagyok gazdálkodó.
Gyerekként szegény voltam, és most nem kell annak mutatkoznom.
Ugye? Légkondit akarok, gyors internetet,
hogy Netflixet nézhessek muslicamentesen.
Én fogyasztó vagyok.
Mások terményeit veszem meg. Ez egy kiegyensúlyozott társadalom.
Ha könnyű lenne, mindenki kertészkedne.
Kimentem a piacra Szai Jok Nojban,
és az eladók azt mondták, alig keresnek, mert arrafelé mindenki gazdálkodik.
Megtermelik maguknak, ami kell, és senki sem vásárol.
Ha megtermelsz valamit, és leszüreteled, nem tudod időben elfogyasztani.
Túl sok zöldségem volt.
Mégis kinek adhattam volna? Nem voltak szomszédaim.
Értitek?
Kinek csörög a telefonja?
Hahó!
Ez Bella telefonja? Akkor maradhat! Hallgassuk csak! Tetszik.
Mikor a színpadon vagyok, az ilyen csengőhangok nyugtatóak.
Hangosítsd csak fel!
Akinek gondja van, tiplizhet.
A korábbi önálló estemen…
tudjátok,
bejelentettem az eljegyzésem.
Ez öt éve volt.
Hébe-hóba megkérdeznek, megházasodtam-e már.
„Mi van a menyasszony házával?”
A házat akkoriban befejeztük,
és öt évvel később
még egyedül vagyok.
Ilyenkor megkérdezik, nem vagyok-e magányos.
- „Megvagyok.” - „Hogyan?”
Az eszkortok segítenek.
Erről nem tudtatok?
Miattuk vagyok el.
Csak mostanában kezdtem jobban megismerni őket.
Persze korábban is hallottam róluk,
tudtam, mit csinálnak, de sosem voltam egynél.
Nemrég egy barátom elhívott
egy üzleti találkozóra egy szathorni japán étteremben.
Egy burzsoá hely volt, hatalmas VIP-résszel.
Azt hittem, hogy tényleg üzletről fogunk beszélgetni.
Az asztalunknál mindenki üzletember volt.
Azt hittem, hogy előadói minőségemben érdeklem őket.
Kiöltöztem. Aztán leültünk egy asztalhoz.
Hatan vagy heten voltak.
Csatlakoztam hozzájuk, és csevegtünk egy kicsit. Közhelyekről.
Mondták, hogy jön még pár ember közénk.
Azt hittem, üzletemberekre gondolnak, de aztán kinyílt az ajtó.
Bámulatos volt.
Mind a négy hölgy.
Odajöttek, és leültek az asztalunkhoz a nekik meghagyott helyekre.
Az egyikük leült mellém.
Nevezzük őt Joynak.
Tudjátok, annyira profik,
hogy úgy viselkednek, mintha ismernétek egymást.
Mintha iskolatársak lennétek.
„Orr így, Orr úgy.”
Tökéletesen simulékonyak. Ezért mondom, hogy profik.
Szexuális szolgáltatásokat nem nyújtanak, csak társaságnak vannak ott.
Jól szórakoztunk, perverz dolgokat susmogtunk,
de észrevettem, hogy Joy kissé hallgatag.
Szóval úgy gondoltam, úriember leszek,
és szedek ételt…
Őszintén szólva flörtölni próbáltam.
Fogtam némi szusit, és a tányérjára tettem.
Felém fordult, rám nézett. „Te csak egy falatot adsz nekem,
de ha téged kóstollak meg, nem állok meg egynél.”
Na, ilyen egy igazi escort.
Adtam neki wasabit.
„Vigyázz, drága! Ez friss wasabi. Pikáns. Tessék!”
„De én pikánsabb vagyok.”
Utána láttam, hogy olyan blézert visel, amilyet mostanság a nők szeretnek.
Olyat, amin nincs lyuk a karoknak.
Nem értettem, miért van ilyen rajta.
Biztosan…
Biztos nehéz volt így elvenni dolgokat.
Mintha egy bot lett volna a vállán, amin izé-mizék lógtak.
Megkérdeztem, hogy fázik-e.
„Ha fázol, megkérem a személyzetet, hogy vegyék lejjebb a klímát.”
Azt válaszolta, nem fázik, csak ha leveszi a blézert,
mindenki látni fogja a melleit.
„Nem zavarna?”
Válaszolni sem tudtam, mert már levette.
Letette a székre, és felém fordult.
Én itt voltam.
És az első szavai ezek voltak:
„Szerinted nagyok?”
Eddig sosem beszélgettem így és ilyenekről senkivel,
ő meg simán rákérdezett egy ilyen dologra.
Ha ez általánosan elfogadott, használni fogom.
A vonaton megkérdezhetek egy nőt, nagynak tűnik-e a farkam?!
Nagyon szórakoztató!
Ez az egész teljesen új volt nekem, és feldobott.
„Hát… szépek és arányosak.”
A válasza: „Megcsináltatom őket, hogy E kosaram legyen.”
Megkérdeztem, miért, hisz már így is jól mutatnak.
„Nem érted. Az én szakmámban nagy a verseny.
Ki kell emelkednem valamivel.”
„Most természetesnek tűnnek.
A természetesség is kiemel a sok közül, mert manapság ez már ritkaság.”
„Későn szólsz. Négy nap, és kés alá fekszem.”
„Tényleg?”
Sóhajtott. „De amúgy nem csináltathatom meg.”
„Hogyhogy?”
„Mert 40 000-rem hiányzik.”
Javasoltam, hogy halassza el a műtétet.
Azt mondta, nem lehet, mert híres a sebész.
Felsorolta az illető pár páciensét.
„Nagyon jó, és így is nehéz időpontot kapni nála.
De a fő, hogy gyorsan kell meglennie.”
„Miért is?”
Összezavart. Sorban álltak, akik szopogatni akarták a mellbimbóit?
Nem tudtam, mit mondjak. „Ja, aha.”
Újra enni kezdtem, hogy ne kelljen beszélgetnem.
Kortyoltam egy kis zöld teát.
Kínos csend állt be, így Joy így fordult hozzám:
„Orr?
Ha kisegítesz,
és adsz 40 000-ret,
a műtét után te leszel az első kliensem.”
Hát… Nem ma jöttem le a falvédőről.
Felnőtt ember vagyok, és sokat megéltem.
Csak most találkoztunk, és 40 ropit kér tőlem egy mellműtétre?
Tudjátok, mi volt a válaszom?
„Joy…
Küldd az bankadataidat!”
Megkaptam a Line-azonosítóját, és ott helyben át is utaltam a pénzt.
Elküldtem. Négy nap múlva én látom az új kebleit először.
Nem kellett annyit várnom.
Hajnali kettőkor letiltotta a Line-fiókomat.
Tudom, hogy ez a műsor felkerül a Netflixre.
Szóval így…
legalább, ha néz… A kamerába beszélek.
Joy,
az a 40 000 bát
nem gond.
Nem kérem vissza.
Ez a profi szórakoztató szolgáltatás megérte az árát.
De…
Kérnék egy apró szívességet.
Aznap este melletted ülve láttam, hogy szép tetoválásaid vannak.
Itt és itt grafikai jellegű képek voltak.
Én most arra kérnélek, Joy,
hogy tetováltasd
a melled alá
a nevemet, jó?
Az adományozód nevét.
Mint a templomokban,
ahol tálcákra, edényekre, székekre, sőt sírkövekbe is nevek vannak gravírozva.
Szóval mikor mások a melleivel játszanak,
simogatják, dörzsölgetik,
nyomogatják őket, és szopogatják a mellbimbóit,
szagolgatják, nyalogatják a kebleit…
Akkor lássák:
„Udom Tephanics, az Orr adománya” és arra gondoljanak:
„Hálás vagyok neki.”
Én igazából nem keresek partnert.
Nem ám.
Randizgatok, ahogy mások is.
Ha szerelemre vágysz, mész, és keresel valakit, aki bejön,
és randik keretében megismered.
De a helyzet az,
hogy a szerelem nem elég.
A kapcsolatokban nem csak két ember van,
az érzelmi életükbe a körülöttük lévők is beleszólnak.
Szülők, testvérek, rokonok, munkatársak.
A kapcsolatban sok ember szerepet játszik, és számítanak az életviteli dolgok is.
Az evés, a vécézés, a szex, az alvás.
Evés, vécézés, szex, alvás. Evés…
Gondoljatok bele abba, hogy milyen,
ha valaki imád enni. Ő csak tömi magát, mert ez teszi boldoggá.
Másokat ez teljességgel hidegen hagy. Ők válogatósak. Ezt esznek, azt nem.
Vannak vegánok és vallási okból így vagy úgy étkezők.
Ez bonyolult, értitek?
Nem mondom meg, mi rossz, mi jó, de az egész visszás.
Napjában többször eszünk.
Reggelizünk, majd három óra múlva jön az ebéd.
Hogy mit eszünk, az mindig kérdés.
Ti mindig ugyanazt eszitek?
Vécézés.
Volt egy barátom,
aki igazából most is az.
Elmentünk tíz napra külföldre, és a csaj nem kakilt.
Ez a nő nem vécézett.
Aggódtam érte, hogy lehet ez. Azt mondta, simán nem megy.
Vizet ivott, evett ezt meg azt, ami serkenthette volna, de nem ment.
Abban a tíz napban megtudtam, milyen az arca egy székrekedésesnek.
Semmihez sem volt kedve.
Nem akart vásárolni, vagy úgy bármit csinálni. Maga alatt volt.
Mászkáltunk, de az izzadsága folyós hasmenésre emlékeztetett.
Szenvedtünk, a boldogság teljesen elkerült.
Ez történik, ha nincs meg a kakiláskompatibilitás.
A párom féltékeny típus? Meg is csal?
Esetleg alkoholista?
Lusta? Sok dolgot kell latba vetni.
Evés, vécézés, szex.
Felnőttek vagyunk. Tudjuk, hogy fontos.
De összeilletek?
Hogy a férfiak is értsék, az evéshez fogom hasonlítani.
A szexben…
egyes férfiak sietnek.
Mint az evésnél, türelmetlenek.
Például ha instant tésztát esznek, a tészta még meg sem főtt rendesen.
Ha kész vannak, elalszanak.
A partnerüknek kifinomultabb az ízlése.
Ő az omakase érkezés híve.
Kell neki egy előétel, ami stimulálja az ízlelőbimbókat,
aztán jöhet a többi fogás meghatározott sorrendben, a főétel,
majd a desszert az étkezés végén.
Hangulat kell neki, meg zene és kellemes illat.
Mindennek tökéletesnek kell lennie.
Ez egész olyan érzéki, törékeny. A pasi meg csak letolja a dolgot, és kész.
Nem is igyekszik.
Ők összeegyeztethetetlenek.
Egyesek szeretik
degeszre tömni magukat.
Talán túl sok pornót néznek.
Egy, két, há'! Bumm!
Nekik a mennyiség a lényeg. Imádják a büféket.
Nekik bármi jöhet. Seggnyalás, puncinyalás, szopás,
lábujjszopás és minden furcsaság, amit pornóban látnak.
Mások olyanok, mint a remeték,
akik barlangban élnek.
Évente egyszer bújnak elő.
Ha nem vagytok kompatibilisek, eskü, nem fog menni.
Evés, vécézés, szex és alvás.
Az alvás állatira fontos.
Egyszer jártam egy nővel,
akivel hónapok után jobban meg akartunk ismerni egymást,
így elutaztunk külföldre.
El bizony.
Ott aludtunk együtt először,
egy ágyban.
Ezelőtt nem is érintkeztünk szexuálisan.
Ágyba bújtunk.
Egy nagy ágyas szobát kértem, hogy ne érezzen nyomást.
Magunk közé tettem egy párnát.
Úriember voltam.
A lelkem mélyén át akartam hágni a határt, de tartottam magam,
mert a felnőtt kapcsolatok komolyan.
Komoly kapcsolatra vágytam, hogy vele élhessem le az életem.
Szóval aznap éjjel az ágyban próbáltam laza lenni.
Egy középkorú férfi vagyok. Ha üdítőt iszom az ágyban vagy bárhol,
fingani fogok.
Ha elszellentem magam, azzal kicsit leírom magam a nőnél.
Nem is horkolhatok.
Hogy ne horkoljak, jól megpaskoltam a párnámat, hogy nehogy eldőljek oldalra,
és valami fura testhelyzetbe kerüljek.
Így aludtam.
Ha nem egyenes a nyakam, horkolok.
Így próbáltam aludni.
Lekapcsoltam a villanyt.
Elaludtunk.
Az éjszaka közepén,
úgy hajnali egy-kettő felé,
horkolásra ébredtem.
Egyből magamhoz tértem.
„Basszus! Ne csináld! Ne cseszd ezt el nekem!”
Ébredtetek már a saját horkolásotokra?
Hallod, és felriadsz rá.
Felültem az ágyban: ”Gyerünk! Szedd össze magad!”
Ahogy rendezgettem a párnámat…
megint horkolást hallottam.
Ilyen volt.
Mint egy disznó, akire rácsukták az ajtót. Komolyan.
Sokat gyakoroltam ezt,
hogy pontosan át tudjam adni nektek.
Minden apró hangot.
Nem is én horkoltam!
Hanem ő.
Mit tehettem volna?
Nekem csend és sötétség kell, hogy aludni tudjak,
ő meg horkolt mellettem.
Nem ismertem eléggé. Ha egy barátom lett volna, megrúgom,
vagy átfordítom a fejét a másik irányba, és jöjjön a B oldal!
Egy másik szám, mert ezt a zenét még sosem hallottam.
Hogy működik ez? A nyaka állása zavarta a lélegzésben?
Ilyet még senkitől sem hallottam.
A nő csak horkolt,
én meg hajnali kettőtől egy szemhunyásnyit sem aludtam.
Csak feküdtem az ágyban.
Kemény volt.
Reggel, minden rendben ment.
Tudjátok, mit kérdezzetek, mikor járni kezdtek valakivel, ugye?
Lementünk reggelizni a hotel éttermébe.
„Hogy aludtál?”
Udvarias ember vagyok,
így azt válaszoltam, borzalmasan.
„Miért? Túl puha volt a párnád?
„Azzal nem volt gond.” Ötcsillagos hotelben voltunk.
„Az ágy volt túl puha?”
„Nem, az jobb volt, mint otthon.”
„Akkor
miért nem tudtál aludni?”
Igyekeztem tekintettel lenni rá:
„Mert horkoltál.”
A partnerem jókedve egyszeriben tovaszállt.
„Ez nem vicces.”
Szerinte nem vicces, amit mondtam. „Ne szórakozz velem!
Az exemmel a horkolása miatt szakítottam. Nem tudtam tőle aludni.
A barátaim tanácsára tettem,
mert nem tudtuk dűlőre jutni.
Aztán egy estére elutaztunk, és felvettem őt videóra.
Elküldtem a barátaimnak, hogy tudják, mivel állok szemben.
Ők a szakításra biztattak. Ezért nem vicces, amit mondtál.”
Ezután ignorálni kezdett.
Kirándultunk, ő meg az orrát lógatta. Játszotta az agyát, értitek?
Elvittem vásárolni, hogy felvidítsam.
Vacsorára jobb kedve lett. Utána újra bebújtunk az ágyba.
És hát tudjátok, ha az ember fáradt, előfordul, hogy horkol.
Én is így vagyok ezzel. Fáradtan vagy rossz pózban sanszos a horkolás.
Talán ő is az utazás fáradalmai miatt horkolt.
Így hát aludtunk, és aznap este kábé ugyanakkor…
A disznót ismét kínozták.
Nem tudtam, mit tegyek. Nem tudtam aludni.
Csendben felkeltem, hogy őt fel ne ébresszem.
A telefonom az ágy mellett töltődött,
így kihúztam a csatlakozót.
Nem tudtam, mi mást tehetnék,
így levideóztam.
Hosszú felvétel lett.
Nem is volt más ötletem, mit tegyek reggelig, így sok anyagom lett.
Reggelinél megint megkérdezte:
„Orr,
hogy aludtál?”
Mivel nagyon udvarias vagyok,
megmutattam a videót.
Ő csak nézte.
Úgy tűnt,
mindjárt elejti a telefonomat.
„Orr,
ez igazi?”
„Igen az. Ilyet sok idő kamuból megcsinálni.”
„Ez képtelenség!
Nem lehet.”
Elsírta magát, ott az étteremben mindenki előtt.
Teljes testét rázta a zokogás.
Nem tudtam, hogy vigasztalhatnám meg. Nem gondoltam, hogy így reagál.
Mondtam neki, hogy mindenki horkol, és mindenkinek vannak fura dolgai.
Hazajöttünk.
Félbehagytuk az utunkat. Egy szót sem szólt hozzám a repülőn.
Utána segíteni akartam neki.
Mondtam, hogy menjünk orvoshoz,
és csináltassunk egy alvásdiagnosztikát a Szamitevej Szrinakarinban.
Bent kellett aludnunk a kórházban.
Az orvosok és ápolók bigyókat ragasztottak
a fejünkre, a halántékunkra, a mellkasunkra és a lábujjainkra is.
Aludtunk, az ott dolgozók pedig figyelték a lélegzésünket és a hánykolódásunkat.
Minden adatot számítógéppel mértek, aztán kiértékelték az eredményeket.
A barátnőmnek egész életében maszkkal kell aludnia.
Nincs az állapotára gyógymód. A horkolás nem gyógyítható.
Túl bonyolult,
mert az oka lehet allergia, túlsúly, a nyelv izomgyengesége
vagy épp beszűkült légutak, amik oxigénhiányt okoznak.
Ez olyan, mint mikor buborékteát iszunk. A folyadék könnyen feljön,
de a buborékok eldugíthatják a szívószálat.
Ilyen.
A testnek oxigénre van szüksége, mert nem akar meghalni.
Ez az oka.
Ezután maszkot kellett választani.
Komoly döntés volt.
A maszk egészségügyi segédeszköz.
Voltak kínaiak, amik olyanok, mint a szuperautók.
A könnyebbek drágábbak voltak,
mert a gépek az oxigént nedvességgel keverve engedték az orrba.
Amúgy hangosak.
Ha valaki nem egyedit készíttet,
akkor a cucc nem illeszkedik tökéletesen. Ezért több modellt ki kell próbálni.
Vannak hárompántosak,
amik az orrot és a szájat is eltakarják.
És van egy hosszú cső,
ami az ágy mellett lévő géphez csatlakozik.
A gép azon az oldalon volt,
ahol én szeretek aludni, mert ott volt a konnektor.
A barátnőm bedugta.
Képzeljétek el a maszkot meg az arcát átfogó pántokat!
Akár egy teniszező fejpántja, egy pánt középen és egy az állánál.
Ezek nélkül lecsúszna.
Képtelenségnek tartom, hogy egy ilyen mellett valaki beinduljon.
Mintha Darth Vaderrel aludnék.
Ti be akarnátok menni Darth Vader málnásába?
„Szia, édes!”
Aztán megfordul…
„Én vagyok az apád.”
A fénykardom visszahúzódik.
Sokat tépelődtem,
hogy vele tudnék-e lenni.
Olyan volt, mintha ápoló lennék, ő meg a betegem.
Tudnék ilyen minőségben vele aludni egész életemben?
Értitek, mire gondolok, ugye? A kapcsolatokban dönteni kell,
és a döntéseinkért vállalni kell a felelősséget.
Nincs rossz vagy jó, csak döntés. Képzeld el, hogy a férjed túl sokat iszik,
és te őt választod.
Vagy szerencsejátékozik, és úgy döntesz, vele maradsz.
Játékfüggő, te pedig őt választottad? Az bizony a te sarad.
Ez már csak ilyen.
Darth Vaderrel lenni?
Ezt választod?
Akkor a fénykardod nem használod.
Mostanában sok kísértethistóriát meséltem,
és sokszor kérdezik, igazak-e.
Nem tudom, de a szellem még a házamban van.
Bizony.
Sok idő rokonom aggódik értem.
Felhívnak, hogy: „Orr, még mindig megvan a szellemed?
„Nem tudom, de bátrabb lettem, és szerintem megférünk egymás mellett.”
Azt kérdezik, érdemet adtam-e a szellemnek.
„Emiatt kár aggódni,
ez volt a legfontosabb a teendőim listáján.
Ez a kedvenc elfoglaltságom.”
- „Érdemben részesítetted?” - „Naná.”
- „És megkapta?” - „Honnan tudhatnám?”
„Ha megkapta volna, már vége lenne.”
„Honnan tudjam? A karmikus tartozásom próbáltam leróni.
„Így nem jó, meg kell tudnod a nevüket.”
„Honnan kellene megtudnom, hogy…
kikhez tartozik a lélek?”
Én tudjam?
Ki küldte nekem ezt a szellemet? Honnan jött?
Valaki azt mondta, hogy fekete mágia áldozata lettem. De kié?
- „Tudok egy sámánt, aki segíthet.” - „Hol?”
„Itt a száma.”
Megadta azt is, hol találom.
„Ő mitől különleges?”
„Menj el hozzá,
és megmondja neked az öt nevet.
Aztán bocsánatért kell esedezned füstölővel, gyertyákkal és virágokkal,
és reggelre elmegy a szellem.”
„Oké, egy próbát megér.”
Úgyhogy elmentem a sámánhoz északra. Nem tudom, melyik tartományba.
A bonyolult utak miatt végül nem találtam meg,
úgyhogy felfogadtam
egy sofőrt, Adot.
Ad egy fiatal, világos bőrű északi férfi volt.
Egy jóvágású srác.
Minden úton végigvitt, és röviden:
megérkeztünk egy észak-thai stílusú házhoz.
Többen voltak ott. Úgy másfél órát vártam lent a soromra.
Bementem a házba, ami akkora volt, mint ez a színpad.
A sámán egy padon ült, mellette pedig egy háromszög alakú párna volt.
Odakúsztam hozzá. „Mi hozott ide?” Kérdezte.
Felvázoltam neki a helyzetet.
„Vagy egy szellemem, és valaki szerint megátkoztak.”
„Értem, akkor…
elmondom a neveket.”
„Mit tegyek érte?
„Menj el kilenc templomba, hogy érdemet szerezz.”
Megadta a templomok listáját.
„Ez a kilenc legyen, mert ezek kötődnek a karmádhoz.”
„Értem, és utána mit tegyek?”
„Utána küldj képeket és videókat az asszisztensemnek a folyamatról.”
Megkaptam a számát.
Miután meglátogattam a kilenc templomot,
az asszisztens fizetségnek tekinti az érdemet, és meditál.
Egy felsőbb erővel kommunikál, és úgymond lekérdezi az öt nevet.
Kész voltam,
így, ahogy kellett, megköszöntem a sámánnak a segítséget.
Kimentem az ajtón.
Kiáltott, hogy várjak.
„Az első elmehet, de a másiknak maradnia kell.”
Az első én voltam.
A másik meg Ad. Micsoda?
„Gyere ide!”
Gondoltam, rólam fognak beszélni,
mert a sámán tudhat valami életveszélyeset,
amit nem akart nekem elmondani.
Így kint vártam.
Ad még 35 percig odabent volt.
A hőségben vártam rá kint.
Amikor kijött,
megkérdeztem, hogy milyen volt.
„Itt nem mondhatom el. Üljünk be a kocsiba!”
Beültünk a kocsiba.
Egy ideig mentünk, mire unszoltam.
„Még közel vagyunk, nem mondhatom.”
„Most akarom megtudni! Mondd már!”
„Van egy kávézó tíz kilométerre.”
Ott megálltunk.
Csak leültünk, nem rendeltünk semmit. „Mondd el, mi történt!”
„Bementem,
mire a sámán bezárta az ajtót,
behúzta a függönyöket,
és közel jött hozzám.
Annyira, hogy éreztem a leheletét.
Északi-thai dialektusban beszélt.
Megkérdezte van-e valami gondom.
Azt feleltem, nincs.
Erre azt válaszolta, majd lesz.
Türelemre intett, és azt mondta, kideríti az öt nevet.
Kérdeztem az érdemszerzésről, de azt mondta, nem kell.
A kérdésemre, hogy akkor mi legyen, levetette velem az ingem.”
Ad levette az ingét. Megkérdeztem, erre mit tett.
„Nagyon közel jött, és megkérdezte, melyik nap születtem.
Mondtam, hogy vasárnap.
Erre megérintett kezével, egyre lejjebb haladva.
Sorolta, hogy hétfő, kedd,
szerda,
csütörtök,
péntek,
szombat, vasárnap.”
Megkérdeztem Adot, erre mit tett. Azt mondta, tanácstalan volt.
„Ez egy rituálé is lehetett volna, így hagytam, hogy fogdosson.”
Erre a sámán megkérdezte, melyik hónapban született.
„Mondtam, hogy szeptemberben.
Mire ő sorolta: január, február, március, április…
Szeptember.
Megkérdezte milyen jegyben születtem, és mondtam, hogy a Disznóéban.
Ő erre sorolta: „Patkány, Bivaly, Tigris, Nyúl,
Majom, Kakas, Kutya,
Disznó.”
- „Utána mi volt?” - „Azt mondta, még nem lát tisztán.
Hogy a lista még ködös,
még nem teljes, mert néha csak a család- vagy keresztnév van meg.
Ekkor levetette velem a nadrágomat.”
Levetette Addal a nadrágját, és lefektette a padra, ahol eddig ő ült.
A sámán mellé ült. Jó közel.
Újra megkérdezte Adot, melyik nap született, mire Ad mondta, hogy már tudja.
Erre a sámán: „A lista nem teljes.” Megint jött a Patkány, Bivaly, tapizás.
A felsorolás közben végig tapogatta Adot, és utána Ad lelépett.
Megmutatta nekem a listát, amin öt név szerepelt.
Megnéztem és felkiáltottam: „Basszus!” Az egész kávézó megriadt a hangomra.
„Mi a szar van ezzel a pasassal? Miért tette ezt?”
„Ne aggódj! Férfi vagyok, ez nem olyan nagy dolog.”
„De igenis nagy dolog!”
Nagyon kiakaszt a szexuális zaklatás.
Nemcsak nőkkel történik, hanem férfiakkal is.
Úgy éreztem…
„Én vittelek oda,
miattam történt ez veled, úgyhogy visszamegyünk,
és megtanítjuk azt a férget kesztyűbe dudálni.”
„Ez nem nagy ügy.”
„De az! Nem úszhatja meg!”
„Mégis mit fogsz tenni?”
„Mindenki előtt szembesítem azzal, hogy amit tett helytelen.”
„Sámán! Hogy tehette ezt?
Mi a baj az én farkammal?
Nekem miért kell kilenc templomba elmennem?
Keresztbe-kasul utazni?
Elmenni Phitszanulokba, a hegyekbe, Bangkokba.
Mind a kilencbe elmenni majd' egy hónap lenne, és 100 000 bátnyi repjegy.
Az én farkamat is megszorongathatta volna. Mit rontottam el?
Jöjjön, és tapizzon meg!
Le is vetkőzöm.”
Ilyen az én generációm élete.
Mi már a helyen túl vagyunk, nyugdíjas korba értünk.
A korunkbelieknek hasonló a gondolkodása. Teljesíteni akarjuk a bakancslistánkat.
Örömmel vágunk bele ismeretlen dolgokba.
Egyesek például
ejtőernyőzni akarnak, kiugrani egy repülőből.
Mások hegyet akarnak mászni, vagy épp cápákkal úszni.
Megint mások a világot járják. Hát engem meg egyik sem hoz lázba.
Ezekre sosem vágytam.
Az én vágyaim, nem figyelemfelkeltőek.
Amik engem…
lázba hoznak,
de nem úgy!
Csináltam valamit, ami nagyon feldobott.
Láttam egy egzotikus táncot.
Bizony.
Azt hihetitek, hogy az egzotikus táncosok nem egyediek, és miért is néznétek őket.
Igaz, nem az én ötletem volt.
Egy külföldi barátom meglátogatott, és a terveiről kérdeztem.
A Csaj Faj éttermet és a Smaragd Buddha templomát mondta,
az utolsó állomása pedig egy Bangla utcai go-go bár volt.
Megkérdeztem, miért. Mire ő: „Nem hallottál róla?
Nem mondom el. A saját szemeddel kell látnod. Thai vagy.”
Nem éghettem le előtte,
így elmentem.
Az ilyen dolgok
fontosak nekem.
Az ilyen dolgok
értelmetlennek tűnhetnek, de számomra hatalmas értékűek.
Így elmentem a Bangla utcába, hogy megtaláljam a bárt, amiről beszélt.
Azt mondta, a műsor semmihez sem fogható.
Semmit sem tudtam róla, így odamentem, beléptem a sikátorba,
ahol emberek táncoltak. Megláttak, és közös képet kértek.
Mikor megvolt, érdeklődtem náluk a bár holléte felől.
Azt mondták,
ez egy titkos bár,
és havonta más-más néven fut, mert a rendőrség folyton bezárja.
„Nem tudom,
most épp hol van, de eddig ebben az utcában volt.”
Elsétáltam arra, amerre mutatott.
Megtaláltam a helyet, de más név szerepelt a táblán.
Odamentem a kit álló fickóhoz. Marconának tűnt.
„Ezt a helyet keresem.” Mondtam.
„Thai vagy? Nem, thai. Te nem jöhetsz be.”
A thaiok nem mehettek be. Nem is csoda.
„Kifelé! A thaioknak tilos a belépés.”
Elhajtott, mint egy kutyát. A nevem nem segített.
Feladtam. Elutaztam odáig, és be sem jutottam.
Aztán megláttam egy pasit.
Az arca tele volt tetoválva.
Fotózkodtam vele a sikátorban.
Odajött, hogy: „Mit csinálsz, Orr?”
„A go-go bárba akartam bejutni.”
Odasétáltunk egy csapat külföldihez.
„Te!” Szólt oda a jegyárusnak.
„Tedd el a telefonod! Videózni tilos!”
Biztosan ő a főnök.
A jó cselekedeteim végre kifizetődnek, és ez a jutalmam.
Én voltam az egyetlen thai a bárban.
A terem kábé ekkora volt,
telis-tele koreaiakkal, kínaiakkal meg sok másféle emberrel.
A férfi az első sorba kísért.
Oda, a színpad elé. Bár az kicsit magasabb volt.
Így.
A műsor már egy ideje folyt.
Amint odaértem az a bizonyos show jött. Szóval a színpadon…
egy 40 körüli nő volt.
Szexi mozdulatokkal táncolt,
és olyan volt az egész, mintha végtelenül fáradt lett volna.
Kialvatlan volt és alultáplált, és talán anyagi gondokkal is küzdött.
Úgy táncolt, mint aki sokat megélt.
Szóval táncolt valami odaillő zenére, amit eldúdolnék nektek,
de akkor fizetnem kéne a jogokért.
Ha bármit eléneklek vagy dúdolok a műsorban, beperelhetnek miatta.
A stand-up egy kemény műfaj manapság.
Az ott dolgozók elmondták,
hogy inkább ezt dúdoljam. Engedélyt szereztek rá.
Ez egy tattong hang.
Képzeljétek el, ahogy erre ropja!
Nem igazán ismerem a dalszöveget.
Tattong hang
Fent a sok csillag…
Nem működik!
Mondjuk, hogy táncolt,
majd elsétált egy tálért.
Egy recés szélű akváriumért.
Úgy ekkora volt, és víz volt benne. Átvitte ide, és letette.
Bizony, odatette.
Úgy állt, hogy a lábai között legyen a gömbakvárium. A szám meg még tartott.
Anyám! Nem lehetett volna ennél könnyebb dalt választani?
A szám véget ért.
És hopp!
Teljesen meztelen volt. Egy ruhadarab sem takarta.
Majd hopp!
Elfordította a csípőjét…
és egy élő valami jött ki belőle.
A puncijából. Nevezzük nevén.
Ez mostanság teljesen elfogadott szó rá.
Az a lény a puncijából jött ki. A gömbakváriumba esett,
és először nem mozgott.
Ahogy vízbe ért, a felszínen lebegett.
Tudtam, hogy egy hal volt.
A formájából látszott. Kicsit izgett-mozgott.
Egy hal volt, de nem úszott.
Talány, miért.
Talán sokkos állapotban került,
vagy esetleg beverte a fejét.
El tudjátok képzelni a becsapódást?
Egy idő után hozzászokott a vízhez, és mozgatta az uszonyait…
Aztán úszni kezdett.
Körbe-körbe úszott az akváriumban. Elől álltam, közel hozzá.
Láttam, hogy az egy hal,
de azon agyaltam, milyen fajta lehet.
Miféle hal lehet? Tépelődtem, mint mindenki a közönségben.
Harcsa volt.
Leesett az állam, ahogy most nektek.
És ekkora volt.
Ekkora, bizony. Ott voltam, láttam.
Egy harcsa!
Hogy jött ki onnan egy harcsa?! Kérdések záporoztak a fejemben.
Hogy csinálta? Hogy nem szúrták meg a tüskék odabent?
Gyerekként kifogtam egyet, de megszúrt, és bazira fájt.
Hova tehette a tüskéit?
Hova tűnhettek? Hogy tárolta egyáltalán?
Míg én meghökkenve bámultam, ő mozdult még egyet.
Erre már három hal úszott a gömbakváriumban.
Most már értem, miért mondta a külföldi barátom,
hogy kár, hogy nem láttam ezt.
Ez új távlatokat nyitott meg számomra.
Megbabonázott a dolog.
Mind a három kijött.
Teljesen lenyűgözött az egész, és csak borravalóval tudtam megköszönni.
Nagylelkűen honoráltam a mutatványért.
Megkapta,
majd összeszedte a holmiját, és átadta a helyét másnak.
Vitte a gömbakváriumot is, de már üres volt. Talán a halak hazatértek.
Vissza az anyjukba.
Ugye? Aki az imént szülte meg őket.
Álmos vagy, vagy nevetsz?
Azért hajoltál előre, mert nevetsz, vagy mert elalszol?
Túl vagyok a csúcson.
Mondd, mit csináltam rosszul?
Mi a gond?
Figyelni foglak.
A gömbakváriumra visszatérve…
A következő nő 30 körüli volt.
Letette az akváriumot.
Elindult a zene,
ami az egyszerűség kedvéért ugyanaz volt.
Nagyon koncentráltam.
A csaj táncolt erre a szexi zenére,
táncolt, majd a szám megállt,
csinálta a csípőkörzést, és kijött…
Tudjátok, mi jött ki belőle?
Négy lába volt.
Egy teknős.
Egy ékszerteknős.
Kerek volt, és kábé ekkora.
Egy cuki kis ékszerteknős volt.
Egy teknős!
Megint hárman voltak, és az akváriumban úszkáltak.
A nő a teknősök anyja.
Így nézett ki.
Mit adhattam volna neki? Hatalmas borravalót adtam, és elment.
Nagyon profi volt, de látszott, hogy nem élvezi a munkáját.
Szerintem
ez olyan,
hogy nem is tudom,
az ő dolga, az ő dolga.
Legalább ő jobban élvezte, mint ez a spiné itt.
Visszatérek még hozzád.
Nem hagyom, hogy elaludj.
Felvette az akváriumot, és félretette.
Egy harmadik nő vette át a helyét. Nem az első jött vissza.
Nem tudom, mennyi idős lehetett, de idősebb volt.
Ő is táncikált egy kicsit.
Mind így jöttek ki, szexin táncoltak,
és mikor a zene megállt,
izgatottan vártam, mi lesz.
Rettentően fúrta az oldalam, hogy mi fog kijönni.
Senkivel sem tudtam beszélni,
mert csupa külföldi között voltam.
Gondolom, nem számítottak egy thaira a közönségben.
Mi fog kijönni?
A nő csak állt,
és akkor még semmi sem távozott belőle.
Nem volt alatta tál.
De egy idő után valami kidugta a fejét.
Egy madár.
Egy sárga madárka kandikált kifelé.
Aztán pukkant egyet, és kirepült a puncijából.
Kirepült a muffjából!
Esküszöm, hogy ez izgalmasabb volt,
mint ejtőernyő nélkül kiugrani egy repülőből, krokodilokkal úszni
vagy megmászni a Mount Everestet.
Egy madár jött ki a puncijából két méterre tőlem!
Olyan volt…
Filmbe illő jelent volt, de igazi. És tényleg kirepült.
Szépen elrepült.
Körbe-körbe a helyiségben.
Nem olyan volt, mint a filmekben, ahol lefelé száll,
hanem inkább, mint mikor egy házba berepülnek.
Riadt volt szegény.
Épp kijött a barlangból, és ennyi emberrel találta szemben magát.
A közönség épp úgy reagált, mint ti. Nekirepült egy tükörnek meg a falnak.
A nézők kiabáltak.
Olyan volt,
mintha megrendezték volna.
Körberepült, és hol ért földet?
Épp előttem.
Bár kitaláltam volna az egészet, de sajnos nem így volt.
Nem így szállt le,
hanem kecsesen.
Itt ért földet, aztán csúszott.
Nekiesett valaminek, majd besodródott az asztalom alá.
Bement az asztal alá,
és mindenki odanézett, mert aggódtak a madár miatt.
Az asztal alatt volt, és fel akartam emelni a lábam,
segíteni elkapni, de féltem, hogy rátaposok.
Elvégre a nő törvényes gyereke is lehetett.
Mihez kezdtem volna, ha megölöm a gyermekét? Így…
A személyzet jött elkapni.
A kik is? A pincérek és a bártulajdonos jöttek segíteni.
„Emelje fel a lábát!”
Az emberek odagyűltek.
A nő, aki kiengedte a madarat, a madarak anyja odajött hozzám.
Itt ültem.
„Maradjon nyugton! Rá ne lépjen!”
Mikor már előttem állt, azt mondta:
„Hé!
maga nem Orr?!
Nézzétek! Ez Orr Udom!”
Megfeledkezett a madárról.
„Orr Udom!
Basszus! Orr Udom itt van!”
A hangulata teljesen megváltozott. Izgatottnak tűnt.
„Orr! Hogy jutottál be ide? Ki engedett be?
Már láttalak, de Jackie Channek hittelek.
Te tényleg Orr Udom vagy. Várj csak!”
Tollat és papírt kért az egyik pincértől.
„Gyerekkoromban téged néztelek. Ide a papírt!”
Közelebb mászott hozzám.
„Aláírnád ezt nekem?”
Felhívnám a figyelmet arra, hogy anyaszült meztelen volt,
ami neki nem volt nagy kaland. Neki ez a munkaruhája.
Igaz? A saját bőre a munkaruha. Neki ez a megszokott.
Esélyes, hogy már vagy tíz éve ebben a világban mozgott.
Neki ez nem volt új.
Leguggolt.
„Kérlek, írd alá!”
Miközben megtettem, nem tudtam, hova nézzek.
Most először nem hírességnek éreztem magam, hanem nőgyógyásznak.
Az aláírásom egy krikszkraksz volt.
Egyszerűen…
Túl sok mindent kellett egyszerre feldolgoznom. Volt a madár,
aztán a nő odajött, beláttam a…
Hogy hatalmas rajongóm. Sok volt ez így. Teljesen abszurd volt.
„Ne menj sehova! Ha végeztem, kérhetek egy közös szelfit is?”
Egy ideig még beszélt hozzám.
Olyan volt…
Köpni, nyelni nem tudtam. Le voltam taglózva.
Busás borravalót adtam neki, aztán megkerestük a madarát.
Megfogta, megköszönte a közösségnek, mi meg tapsoltunk.
„Ha már itt vagy, adok neked ráadást.”
Ráadást?
Furdalt a kíváncsiság, mi lesz az.
A hölgy eltűnt. Sanszos, hogy azért, hogy megdumálták, mivel kedveskedjenek.
Kisvártatva mindhárom nő kijött egy csomó banánt cipelve.
Zöld banánok voltak, és együtt cipelték őket.
Felvillanyozó zenére táncoltak, és banánokat hoztak.
Az utolsó lány fogott egy banánt,
meghámozta,
aztán…
hát…
fogta,
és feltolta magának ebben a pozícióba.
Eltűnődtem, miért.
Teljesen magába tolta.
Aztán bejelentettek valamit, és a DJ beleszólt a mikrofonba.
„Ki vállalkozna a kosár tartására?”
Szerintetek…
Szerintetek volt választási lehetőségem?
Dehogy! A csaj a kezembe nyomta.
Felparancsolt a színpadra, így engedelmeskedtem.
Én fogtam a kosarat, de nem tudom, miért.
Nem tudtam, hogy kéne viselkednem. „Mit csináljak?”
„Fogd, és ha valami kijön, kapd el!”
A kosár a színpad szélén volt.
Elindult a zene, ők meg számoltak, hogy egy, kettő, három, nyomtak,
és a banán kilövellt.
Repült.
Még mindig nem tudtam, mit tegyek, mert arra ment.
Mit tettem? Vetődtem.
A közönség úgy tapsolt, mint most ti.
Olyan volt, mint mikor egy pár együtt dolgozik.
Oda meg vissza voltam. Imádtam az egészet.
Mikor a show véget ért,
a nő bebugyolálta magát egy takaróval,
és beszélgetett velem. Nem is keveset.
Úgy éreztem, hogy életbölcsességeket tanultam meg.
Megkérdeztem tőle,
hogyan tud feldugni oda dolgokat.
Komolyan megkérdeztem, hova teszi őket.
Nem akartam tolakodó lenni, hiszen mégis csak nő.
Csak annyit válaszolt,
hogy ez egy tanulható dolog.
„Ő itt a nagynéném.
Ezt a készséget generációkon át adták át egymásnak a nők a falunkban.
Nem mindenki képes rá.
Ez egy különleges képesség.”
És én tényleg hiszek neki.
„Tessék, adok még egy kis pénzt. Nagyon élveztem a műsort. Köszönöm.”
Elbúcsúztunk egymástól, és visszamentem Bangkokba.
Bementem az irodába, hogy elmondjam a beosztottaknak.
Hencegtem.
„Elmentem egy erotikus táncműsorra, ahol madarakat…”
Az egyikük így reagált: „Orr,
miért utaztál ezért ilyen messzire? Ilyen van Pattajában is.”
„Nem! Pattajában csak pingpongos műsor van.
Azt már láttam.”
„Ez jobb annál.
Itt férfiak sztriptízelnek.”
„Csak levetkőznek, az minden melegbárban megvan.”
„Ez nem ugyanaz.
Esküszöm neked.
Most voltam egy ilyenen a barátaimmal, aztán elvittem a szüleimet is.
Az anyukám sírt.”
Kötelességtudó fiú. Bírom az ilyet.
Én nem vittem el az anyukámat, ellenben az irodistákat igen.
Nyolcan voltunk egy furgonban.
Nyolcan: négy nő és négy férfi.
Az irodámban fontos az ilyesmi.
A munka? A másodlagos.
Az egyenlőség a lényeg.
Elmentünk Pattajába. Az első műsor kilenckor kezdődött.
A jegyek 400 batba kerültek.
Én maszkot viseltem, de a többiek nem.
Senki sem ismert fel, így leültünk.
Tudtam, hogy középen elől van a legjobb hely.
Nyolcan beültünk egy sorba.
A műsorban nők és férfiak is felléptek. Nőket láttam már, így nem ők érdekeltek,
de köztük volt egy, aki cigizett.
A puncijával cigizett.
Kétszer szippantott a cigiből.
Beszívta, majd kifújta.
De hogy csinálta? És a kifújás?
Hol jött ki?
Néztem, ahogy a füst bement és kijött. A lufidarts meg
nem volt nagy szám.
Elnézegettem. Utánuk végre jöttek a férfiak.
Erre vártam egész este.
A hely és a színpad úgy ekkorák voltak,
és volt egy csigalépcső.
A világítás tompább volt,
és csak itt volt jó világos.
Ott volt a lépcső,
a világítás meg fény volt a sötétségben. A fehér dolgok nagyon jól látszottak.
Az első előadók fiatal férfiak voltak.
Vidékieknek tűntek, mintha a dzsungelből léptek volna ki.
Mindnek kockás hasa volt, és népi tetoválásaik.
A lépcsőn egy szál alsóban lejöttek, majd elindult a zene.
Lassan lépdeltek lefelé.
Így.
A zene épp annyira zavaró volt, mint a csomag a nadrágjukban.
Négyen voltak.
Távolról kamunak látszott.
A csomagjuk.
Az igaziak nem ekkorák.
Képtelenségnek tűnt.
Kiléptek a színpadra, a terem sötétjében a csomagjuk szinte ragyogott.
Nem farkaknak látszottak,
hanem begipszelt karoknak.
Hogy lehetett nagyobb, mint a gatyájuk?
Őrület! Úgy jártak…
Láttam a sötétben.
Olyan dudor volt, mint ez.
Képtelenség! Átverés az egész!
Hamis reklám a turisták átverésére.
Álltak így négyen a színpadon,
a mennyek négy királya.
Elkezdtek szexin vonaglani.
Simogatták magukat.
Az egyikük meggyújtott egy maréknyi gyertyát,
és hagyta a viaszt a testére csepegni.
Az egész nagyon szexi volt a zenével.
A show végén egymás között, így nyolcan,
azon tanakodtunk, tényleg akkora méreteik voltak-e,
mert a nadrágjuk nem került le.
Mondtam, hogy tuti dildók voltak.
Biztos elvágtak egyet, és odatették az igazihoz egy plusz rétegként.
Ez egy olcsó tréfa volt. Pénzkidobás.
Aztán még több nő érkezett a színpadra. Mindegy, ők uncsik.
Utánuk jött a második férfiműsor.
Zene.
Várjunk csak!
A pasi nem üres kézzel jött. Volt nála egy gallon víz.
Egy gallon átszámolva
olyan öt liter.
Öt kemény liter. Kaphatok egyet? Van nálad egy gallon víz?
Meg akarom mutatni, milyen volt. Így jött a színpadra.
Ez még így is nehéz.
Tényleg ilyen nagy volt, és ilyen nehéz.
Zenét!
Sokkal menőbben sétált.
Elkezdett szexin táncolni, és nem értettem, minek hozta a vizet.
Ehhez hozzá volt erősítve egy rongyokból font kötél.
Így felfelé ívelt.
Kábé így.
Úgy 20 centi lehetett.
Ide sétált. Egyből járni kezdett az agyam, hogy ez mire kell.
És aztán a közönséghez fordult,
Nevhez az első sorban.
Most is Nev adta oda nekem a vizet.
Megkérte:
„Akaszd rá légyszi!”
„Mire?”
„Erre.”
Letolta az alsógatyáját,
és a szerszáma majdnem állba verte Nevet.
Ha közelebb lett volna, ki is üthette volna a csajt.
Így felállt…
Felkiáltottam, hogy: „Vigyázz!”
Nev hozzám fordult: „Megtegyem?” Mind hallgattunk.
„Szerintem igen.”
Nem akart választ, mert ki akarta próbálni.
Úgy tette rá, mint egy virágfüzért egy idegen politikusra.
Vártam, hogy mikor felakasztja, az öt liter víz súlya miatt
az egész lecsúszik róla.
De nem csúszott, basszus!
Stabilan állt, és a…
Az egy gallon víz lógott a levegőben.
Nem érte a talajt.
A pasi a… Nem tudom, minek nevezzem.
A farok nem elég kifejező.
Ez a szó nem elég tiszteletteljes.
Legyen fallosz.
De ez nem akármilyen fallosz volt.
Ha a falloszokra azt mondjuk, „igen!”, erre ezt kell: „IGEN!”
FALLOSZ!
Ez egy fallosz!
Állon vág, és elájulsz!
A farkával tartotta az ötliteres vizespalackot.
Mindenki ujjongani kezdett, még a bár tulaja is.
Koreaiak, japánok, és mindenféle népek.
„Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét, nyolc, kilenc, tíz.” Hurrá!
A tag elengedte, és leesett.
Én lefagytam.
Pont úgy, ahogy a múltkor a madárral.
Tartotta a kannát a farkával.
Hogy lehet, hogy ennyi csoda van nálunk, amiről eddig nem tudtam?
Ilyen idősen kell megismernem ezeket?
Azt hittem, ez volt a műsor csúcspontja,
de aztán a pasi azt mondta: „Várjatok! Itt a tesóm.”
Artynak hívták, és egy világos bőrű srác volt.
Iszanból jött, és látszott, hogy imádja a munkáját.
„Én jövök!” Mondta.
Ő két gallont hozott magával.
Ezeknek hosszabb kötelei voltak. Kettő.
Bella feleségének, Amnak adta őket.
A férje az egyik oldalon volt, és ő egy nagy ember.
Bella volt a Kao Kon La Kao jótékonysági futás műsorvezetője.
Egy nagyon barátságos fickó,
a felesége meg sosem türelmetlen.
A pasi megkérte, hogy akassza fel őket.
Ez itt Am.
Végül csak megtette.
Arty fallosza még nagyobb volt.
Amint a kötél a helyén volt…
Hogy lehetséges ez?!
Befeszített, és elszámolt tízig.
Ahogy felakasztotta őket,
Bella felesége így festett.
„Nem tetszik ez nekem. Nem kellene ezt tennem.”
De utána mintha valami feléledt volna benne.
Szökdécselt.
Tátott szájjal szökdécselt, és könnybe lábadt a szeme.
Egész este ilyen maradt.
Nem viccelek.
A pasi felemelt egyet… tíz kilót. Letette, és óriási taps fogadta.
A többi ember majd eldobta az agyát, mi meg meghajoltunk.
Arty lement a színpadról és egy cowboykalappal gyűjtötte a pénzt.
Oké. Mi is adtunk neki,
de még mindig szkeptikus voltam.
Volt rajta merevítő?
Valódi lett volna? Csak láttam, de nem érintettem meg.
Míg a kalappal körbesétált,
fel és le járkált az emberek között mindenfelé.
Volt, aki adott neki borravalót, de a kínaiak nem.
Így mikor hozzánk ért, kaptunk az alkalmon,
és megkérdeztük, igazi-e.
Elvennéd innen a vizet?
Köszi.
Próbáld megemelni!
„Valódi?”
Sétálgatott a borravalójáért.
„Igazi?”
Nem mondott semmit,
hanem mögénk állt, és a falloszával ütögetve…
hívta fel magára a figyelmet.
Megkopogtatta a vállunk.
Mintha nyak- és vállmasszázst kaptunk volna.
Nev így reagált.
„Nekem van egy csomóm.”
Mind a négyen elkezdtek dolgozni rajta,
mintha ez beletartozott volna a repertoárjukba.
A combja elejét is megpaskolták, mire felsikoltott.
Szinte vonyított örömében.
A négy pasi végzett.
Mi örültünk, és borravalót adtunk nekik. Aznap este vagy tízezret elszórtunk rájuk.
Elfogyott az apróm, és váltanom kellett, hogy még több pénzt adhassak.
Ezek egyedi tehetségek, és támogatnunk kell őket.
Kölcsön kellett kérnem a többiektől. „Szerezzetek még pénzt! Megérdemlik.
Sosem láttam ehhez hasonlót.”
Tudták, hogy imádjuk a műsort, így a kedvünkben jártak, ránk figyeltek.
Négy oldal volt, és őket figyelmen kívül hagyták.
A kínaiak alig adtak borravalót,
így inkább mindig hozzánk jöttek.
Az ő részük után megint nők jöttek,
mi meg menni készültünk, mert ez már így is életre szóló élmény volt.
Állati volt, a felhőkön jártam. A tulajdonos kért, hogy maradjunk.
Szólt: „Maradjanak a műsor végéig, mert az nagy durranás lesz.” Lehetséges ez?
Így vártam.
Aztán jött a finálé. Elindult a zene.
Kijött a négy srác
nagy dobokkal a kezükben.
Kongákkal.
Ilyen kisebb kongákat hoztak.
El tudjátok képzelni? A kisebbet?
Két dob volt és négy pasi. Azt hittük, minket fognak szórakoztatni.
Táncoltunk és ujjongtunk, mintha valami koncerten lettünk volna.
Lejöttek,
és az egyikük megkért, hogy doboljak.
A maszk miatt még mindig nem tudták, hogy én vagyok.
„Üsd!” Én megtettem.
A teteje bőrből volt. Fájt tőle a kezem. Egy fekete pont volt a közepén.
„Próbáld ki!”
Odaadta az egyiket nekem,
a másikat Nevnek.
Ő is elvette tőle.
Képzeld, hogy te vagy Nev, és hogy fogod!
Vedd a kezedbe!
Az ütőrész itt volt.
Majd megkérdezte Nevet, hogy hány chát akar.
Nev azt válaszolta, cha-cha-chát. A pasi meg felvette az alapállást.
Levette a nadrágját…
És a falloszával ütötte a dobot.
Nev nem tudta, hogy reagáljon, így elkezdett táncolni.
A pasi szólt neki, hogy ne táncoljon, mert akkor megüti a szélét.
Aztán a két dob egyszerre szólt.
Miféle ritmus ez?
Be kell vallanom, hogy imádtam.
Hátraestem, ahogy dobolt.
Földre kerültem.
Annyira nevettem, hogy leestem a székről.
A dobolás eszméletlen volt. Mások azt hitték, elájultam.
Megőrültünk értük.
Csak doboltak és doboltak,
mi meg szépen tejeltünk nekik. Rengeteg pénzt adtunk.
De én még mindig kételkedtem. Nem voltam meggyőződve, hogy igazi volt minden.
Így mikor végeztek,
felálltam, és odaszóltam: „Hé!
megfoghatom?”
Tudnom kellett. Aki hallott, nem habozott. „Persze.”
Így állt, és biztatott.
Ez a pillanat volt…
az életem egyik legfelejthetetlenebb élménye.
Felálltam, és megfogtam a falloszát.
Gyerünk, állj fel egy pillanatra! Nem kell megérintened.
Csak meg akarom mutatni, hogy történt. Állj fel, nyújtsd ki a kezed!
Tegyél úgy mintha! Fogd meg!
Ilyen volt.
Ugyanígy fogtam meg,
aztán végigsimítottam a tövétől a hegyéig.
Meg is szorongattam. Tudni akartam, hamis-e.
Belefecskendeztek valamit? Vagy ez speciális effekt?
De nem, ez tényleg valódi volt.
Felkiáltottam, hogy: „Azta! Na ezt nevezem én óriáskígyónak!”
Tele volt vele a kezem.
Nem tudom, minek nevezzem.
Olyan volt, mint a nong moni rizzsel töltött bambusz
vagy az uboni sertéskolbász. Hogy nevezzem?
Annyira lenyűgözött, hogy transzba estem.
A szerszámát fogva beszéltem vele.
„Honnan származol?
Sa Keóból, mi?
Mindig ekkora volt?”
Azt mondta,
sosem próbálta növelni a méretét.
ilyen genetikai hiba.” Micsoda felvágós alak!
Bár nekem is ilyen hibám lenne!
„Tényleg? Nagyon örülök, hogy megismerhetlek, őszintén.”
Komolyan.
Tudjátok, milyen, mikor egy külföldinek jól megszorítod a kezét bemutatkozáskor?
Én a farkát szorítottam.
„Örvendek.”
Jól megszorítottam. „Apám! Eszméletlen vagy.
Hogy lehet ennyire kemény?”
„Van egy különleges technikám,
de titkos.”
Így beszélgettünk. „Na és ő? Ő honnan származik?”
Egyikük Büng Kanból jött,
egy másik Szuvannakhetból, a harmadik Laoszból.
Mindegyik mikrofonját megfogtam, míg beszélgettem velük.
Hosszú, kellemes beszélgetés volt.
Mikor végeztünk, elbúcsúztunk egymástól.
Annyira le voltam nyűgözve, hogy hihetetlen!
Bevallom, ezt a részt, ki fogom vágatni.
Visszamentem a hotelbe, és az úton oda végig azon gondolkodtam,
hogy „Nem lehet ez olyan nehéz!”
Majdnem éjfél volt.
A show után elmentem rizspudingért, majd vissza a szállásra.
Utána lezuhanyoztam.
Beálltam a hotelszobámban található tükör elé,
és először a szemüvegemmel próbálkoztam.
Ezzel itt.
Álmosnak tűnsz. Ide állok.
Basszus!
Amint felakasztottam, le is esett.
A szárai majdnem letörtek. Csak egy szemüvegem van.
A lencse majdnem összetört, mikor földet ért.
„A franc! Lehet, hogy a pánt miatt esett le!”
Aznap késő délután vettem Yakultot.
Kezdhettem volna azzal, így elővettem kettőt a hűtőből.
Azokat lógatom fel.
Megpróbáltam a két kis flakont.
„Egek!
Még ez is túl nehéz?
Előbb kiiszom a tartalmukat.”
Mindet megittam.
Már csak az üvegek és a fólia maradtak.
De így sem működött.
Tudjátok, mit bírtam el?
A fedőfóliát.
Félbehajtottam őket, és úgy sikerült megtartani őket.
Az a műsor
tönkretette a jelenlévő férjek életét.
Ennyi.
Le vagyunk alacsonyítva.
Emlékeztek a duckó Bellára?
A show előtt ő volt az egyetlen férfi a felesége számára,
de aztán a felesége megismert…
valami jobbat.
Bella azóta folyton panaszkodik. „Mióta elvittél arra a műsorra,
mikor zuhanyzunk,
tudod, mit csinál, mikor meztelenül lát?”
„Gyere!
Gyere, picurka!
Mint a felnőttek, mikor egy gyereket látnak meztelenül.
Ezt csinálja velem.”
Szerintem ez tényleg különleges képesség,
amit azt mondták, a rendőrség által néha bezárt bárokban kell elrejteniük.
Azt gondoltam, mégis miért?! Ők egyedi tehetségek.
Értékesek.
Az, hogy erre képesek a farkukkal, vagy hogy így be tudnak valamit fogadni,
nem különbözik attól, ha egy angol focista
egy 48 kilométeres sétán nem ejti el a labdát.
Ez fejben dől el, nem?
Egy dán búvár egy lélegzettel megy le 202 méterre, hogy rekordot döntsön.
Edzett a tüdeje.
Egy amerikai nő meg a nyelvével állított meg egy ventilátort.
Levette a fedelet, és egy perc alatt megállította a lapátokat. A nyelvével.
Oda-vissza haladt, és egy perc alatt 35-ször megismételte.
A tehetségét használta.
Ha nagy farkad van, tessék dobolni vele,
vagy ha megy, lőj ki madarakat a muffodból!
Madarakat, teknősöket, halakat.
Akár egy végső állatmenhely.
Szerintem a kormányzatnak tiltás helyett támogatnia kéne őket.
Elég az álszentségből!
Támogassuk és tanítsuk az ilyesmit,
épp úgy, mint a thai masszázst. Ez egy szuperszociális készség.
Legyen ez a nemi erőforrásunk, vagy szuper nemi erőforrásunk.
Ez a nemi szerveink szociális képessége.
Adjuk tovább,
hogy az emberek megtudhassák, mi mindenre képes egy buksza,
és hogy funkcionálhat raktárként.
A transzbárokban elférne más is, mint csak tátogás.
Csak playbackre énekelnek és viccelődnek. Ha már úgyis átműttetik magukat,
akkor kérhetnének több helyet más állatoknak is.
Nem kell a madaraknál maradni. Jöhetnének a krokodilok.
A külföldiek imádják a krokikat meg a gömbhalakat.
A gömbhalak cukik, ha félnek.
A felhozatalt titkolhatnánk is. Lehetne meglepetés.
Kibújhatna Crybaby, vagy bárki más.
Reklámozni is lehetne.
Miért állnánk meg a dobolásnál?
Rengetegféle hangszer létezik a világon.
A thai xilofon nem menne? Átölelhetnék egymás nyakát.
Versengjünk az amcsikkal! Állítsunk meg ventilátorokat a farkunkkal!
Ezt támogatni kell, nem rejtegetni.
Az idegenforgalmisoknak reklámozniuk kéne.
Nem kell százmilliókat elszórni, hogy egy színész népszerűsítse ezt.
Elég lenne TikTokokat készíteni,
és ott hívni embereket a műsorokra. Ez egy szuper vonzerő.
Használjátok bátran az ötleteimet!
Szerezzünk pattajaiakat és puketieket hostoknak: „Üdvözlünk nálunk!”
Jó ötlet, nem?
„Üdv itt! A show kezdődik. Nem adunk vissza! 400 bát egy sör!”
„Nézze a showt! Élvezze! Szórakozzon! Töltődjön fel energiával!”
„Magával a nők ereje, a halaké és a teknősöké!”
„Fogjon madarat meg krokodilt meg esetleg egy gömbhalat!”
„Lesznek itt pingponglabdák, lufik, füst meg banánok!
Jöjjenek a műsorunkra!
Jó Supermant!
„Jó Supermant! Jó kézrázást, jó faszrázást!”
„Óriási dákók cha-cha-chát játszanak!” „Óriásfalloszok 5 kilós vizeket tartanak!”
„Óriásfarkak masszíroznak, itt a kéjlécek a szupersztárok!”
„Az óriás fasz masszíroz, és soha meg nem hal!”
„Az óriás farkunk kedvében jár!”
„Üdv Thaiföldön! A szegényeknek vannak jogaik? Nem, de nagy farkuk még lehet,
na meg mindent elnyelő puncijuk.”
„Engedd Thaiföld! Hagyd, hogy a nemi szervünk csábítson!
A thaiok kényelméért, ejtsünk már tiszta halat az akváriumba!”
Vigyázzatok hazafelé!
Jó utat mindenkinek!
UDOM TEPHANICS: SOFT POWER
Ébresztő! Hahó! Nagyon köszönöm!
A feliratot fordította: Józsa Ildikó