Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Doamnelor, domnilor
și persoane LGBTQ,
aplaudați-l pe unicul, inegalabilul…
Bateți din palme fără griji pentru inegalabilul
Udom Taephanich!
Mulțumesc mult!
Mulțumesc!
Bine, mulțumesc mult! Mulțumesc.
Dacă vesel se trăiește, bate-așa!
Când cineva urcă pe scenă
și publicul strigă și aplaudă,
trebuie să fie cineva celebru.
Deci știu că-s celebru.
Să fiu sincer, știu că-s celebru. Sunt notoriu.
Dar să estimez prin cifre, n-aș putea.
Nu știu, pentru că faima nu se măsoară
cum se măsoară sunetul, în decibeli.
Nu știu cât de faimos sunt.
Vedetele, actorii și cântăreții știu,
când ies și li se cer poze și autografe.
Știu că sunt faimoși, dar nu știu cât.
Mi-am dat seama cât de celebru sunt
când Vinij Lertatanachai m-a invitat să jucăm fotbal.
Îl știți, nu?
A organizat meciul dintre Liverpool și Manchester United.
Sunase a șasea oară. Am zis că nu pot…
pentru că el era în Bang Pa-In și eu, în Bang Kapi.
E un drum lung.
Până aș jucat și m-aș fi întors, ar fi fost târziu.
I-am zis: „Am treabă.
Mă dor genunchii. Abia m-am operat.
N-am mai jucat de când eram călugăr.”
Dar a sunat din nou într-o noapte, a șasea oară.
„Hai să jucăm fotbal!”
Ca de obicei, am găsit o scuză.
„Acum desenez. N-am timp.”
„Haide! N-o să regreți. Mâine la patru.”
„Cine joacă? Nu vreau să vin. Nici măcar nu am pantofi.”
„Jackson Wang.”
„Jucăm cu Jackson Wang? Vorbești serios?”
„Da, e în țară. Joacă în timpul liber.”
„Chiar vine?”
În acel moment, m-aș fi dus la Betong.
E Jackson Wang, fir-ar să fie!
Voi ar trebui să luați bilet,
unul scump, și să călătoriți și mai departe ca să-l vedeți.
Nepoata mea, Ratsamee, e o fană devotată.
A plătit mii să-l vadă tocmai departe, cât un punct,
iar eu aveam șansa să joc cu el în echipă.
M-am dus.
A doua zi devreme, mi-am cumpărat pantofi
și el mi-a zis că-i ceva super-VIP.
E un grup exclusivist.
M-am simțit special. Voiam să conduc singur.
Dar nepoata mea, Ratsamee,
se coafase înainte de răsărit.
A apărut îmbrăcată elegant. „Te rog, pot să vin cu tine?”
„Nu, e un meci privat.”
„Te rog, vreau să-l văd pe Jackson Wang!
Era așa departe când l-am văzut!”
I-am zis: „Nu știu cât te vei putea apropia.
Are niște bodyguarzi duri.”
Ați auzit de ei, nu?
„Te rog, mă voi uita de după gard!”
Deci am pus-o pe ea să conducă.
Când am ajuns acolo,
terenul era la Royal City Avenue,
erau o grămadă de bodyguarzi,
de parcă s-ar fi știut.
Sute de fani așteptau lângă gard,
să-l zărească pe Jackson Wang.
Mă gândeam
că ar fi crud s-o las pe dinafară.
I-am zis: „Te bag eu, Ratsamee!”
Trebuia să fiu doar eu.
A întrebat cum facem.
„Dacă întreabă, zi că ești maseuza mea!”
„Dar eu nu știu să fac masaj.”
„Va trebui s-o faci.
Poate ai noroc și-l apucă un cârcel pe Jackson
și-i faci un masaj inghinal.”
Brusc, a fost motivată să intre.
Un paznic zice: „Ah, tu ești Nas. Ea cine e?”
„E maseuza mea.”
„Mergeți în zona VIP!”
Am parcat în zona VIP.
Îi zic: „Du-mi bagajul și pantofii! Să pari maseuza mea.”
Am mers cam 15 metri
într-o sală cam cât asta, cu pereți de sticlă. Am intrat.
Jackson Wang era chiar acolo, făcea încălzire Muay Thai cu Tony Jaa.
Ați văzut pe TikTok? Se mișcau și se întoarce spre mine.
Apoi, Tony Jaa m-a luat să-mi arate locul.
Nepoată-mea era prea aproape! Nici nu-și închipuise!
În mod normal, i-ar fi zis: „Du-te acolo! Ieși! Tu nu ești VIP!”
Dar acum, erau: „Haide, vino cu noi!”
Jackson Wang stătea acolo.
Și ea…
I-am spus „Fă o poză cu telefonul tău!”
„Unchiule,
mi s-au înmuiat mâinile.”
N-am mai văzut să ți se înmoaie mâinile.
„Mi s-au înmuiat mâinile.”
„Nu se poate, acum e șansa ta!”
„El este…”
„Măiculiță!”
„Haide, fă poza!”
„Nu vreau să-l deranjez.”
„Nu e momentul.”
În sfârșit,
a terminat încălzirea cu Tony Jaa și ne-au dus să ne schimbăm.
L-am urmat pe Jackson Wang în vestiar,
unde erau niște modele și actori
din noua generație.
Din câte îmi amintesc, Golf Pichaya era acolo.
Și Khem Hussawee.
Toți aveau cel puțin 175 cm înălțime și piele albă.
Și își schimbau cămășile. Erau atât de mulți.
Oat Pramote m-a recunoscut. „Nas, bună!”
L-am salutat și m-am dus să stau cu ei.
Erau bănci și tricouri. Aruncaseră șosete.
Mi-am scos pantofii. Mi-am pus echipament negru,
pentru că Jackson Wang era în echipa cu negru. Deci mi l-am pus.
Apoi, Oat mi-a zis: „Ești în cealaltă echipă.”
„Ce? Nu-s… Nu mi-am dat seama.”
„Aia e echipa ta.”
Ghici cine era în echipa cealaltă? Vinij Lertratanachai.
Vinij mi-a prezentat alt tip. „El este ambasadorul Nepalului.”
Ambasadorul Nepalului. Un tip foarte bătrân.
„Ăla de lângă e nepotul regelui Bhutanului.”
Nepotul regelui Jigme. Nu știam cum să mă port.
Colo, Jackson Wang, dincolo, nepotul regelui Jigme.
Să fac o plecăciune? Cum fac când îi dau pasă?
„Alteță, vă rog să executați lovitura liberă”?
Nu știam cum să mă port.
Și nu voiam să fiu în echipa aia.
Venisem să joc cu Jackson Wang.
Voiam să-i dau lui pasă. Să interacționăm, să vorbim.
Să fim o echipă, să ne unim mâinile înainte de joc.
Ar fi fost o onoare. Dar, la naiba!
Eu eram în echipa de boșorogi.
Și mai eram și atacant.
Atacantul trebuie să dea goluri.
Jackson Wang era atacant pentru echipa neagră.
Eram atât de departe!
Tot jocul, ne-am văzut doar de departe.
Nu mai jucasem de multă vreme.
În cinci minute, m-au luat cârceii.
Era ora 16:00 și foarte cald, fir-ar!
Mă chinuiam, dar fanii
de pe stadion, excluzându-i pe cei de afară…
Erau cam 100 de fani în zona VIP.
Veniseră cu actorii thailandezi, cum ar fi impresarii lor,
și impresarii echipei străine.
Cam o sută. Erau lângă teren,
după niște tufișuri.
Nu puteau trece de linia albă.
Erau afară, cu camere și obiective.
O turmă.
Am jucat cinci minute, apoi am cerut să mă înlocuiască.
Nu puteam. Nu-mi mai păsa, pentru că nu-l puteam vedea.
Voiam să plec.
Dar moșii n-aveau rezerve.
Umblam de colo-colo. Nu mă puteam concentra.
Voiam o umbrelă.
Ce naiba căutam acolo?
Meciul n-a fost transmis.
Dacă erau camere de filmat, aș fi fost…
Dar n-a văzut nimeni. Arătam groaznic.
N-am mai putut. Am plecat. Muream de cald.
Nu erau copaci lângă teren. așa că a trebuit să…
Era o sală de sport. Am stat la umbra sa.
Atunci mi-am dat seama cât de faimos sunt.
Fanii erau lângă tufișuri, uitându-se după Jackson Wang.
și s-au întors să mă privească cum stăteam la zece metri.
Venisem de pe teren spre tufișuri.
„Auzi?
Hei, tu! Bună!
E Nas! Hai să facem o poză cu el!”
Au venit doi sau trei.
A țipat cineva: „Vreți o poză cu el?”
„Da, sigur.”
Atât de faimos sunt.
„Da, sigur” de faimos.
Frate!
Parcă am simțit
cum un pumnal
mi-a fost înfipt în inimă.
Deja eram ca vai de mine,
în pantaloni scurți, crăcănat, oacheș și cu pete.
Și apoi…
„Da, sigur” și mi-au făcut poze.
Din plictiseală.
Când s-a terminat meciul, ne-au dus
înapoi în vestiar,
la dușuri.
Am fost printre primii care au ieșit. Jackson Wang și ai lui erau în spate.
Toți erau foarte arătoși.
N-am îndrăznit să mă alătur lor.
Am mers înaintea lor.
Îmi amintesc clar.
Trei oameni în cămăși închise la culoare
au venit spre mine.
„Nas?”
Erau de vârsta mea, de parcă crescuserăm împreună
sau fuseseră la primele mele spectacole.
„Putem face o poză?”
Ce bucuros eram că vrea cineva o poză!
Le-am spus: „Stați, trebuie să fac pipi!”
Nu mă mai puteam ține.
„Fug la baie. Revin imediat.”
M-am dus să fac pipi.
Am intrat.
Jackson Wang și echipa lui erau acolo.
Se schimbau.
Dacă ieșeam la poze, îl ratam pe Jackson la bustul gol.
Dacă erați voi în camera aia,
cu Jackson la bustul gol, mai plecați?
Voiam să rămân să văd.
Se schimbau cu toții.
Firește, aveau pătrățele pe abdomen. Și ce aură! Ce strălucire!
Am mai văzut eu oameni deschiși la ten, dar așa ten strălucitor
nu vezi prea des.
Cred că Jackson Wang mănâncă neoane la cină.
Avea el ceva.
Jucătorii și cei în vârstă se schimbau și făceau duș.
Eu trăgeam de timp lângă vestiarul lui Jackson Wang,
sperând să-l zăresc.
Zău! Să am ce povești să le zic nepoților.
Bine, să zicem că mi-am făcut treaba.
Am terminat și am plecat,
după cum am promis,
pentru că sunt om mare. Mă țin de cuvânt.
Am ieșit
și o sută de oameni așteptau în față
ca Jackson Wang să facă duș.
Eu…
am ieșit.
Gărzile de corp au venit la mine.
„Nas, pe cine cauți?”
„Vreo trei persoane, de vârsta mea.
Voiau o poză, dar am fost la baie.”
„Cauți trei oameni?” A șoptit în guler.
De ce le place să vorbească în guler?
Unii vorbeau în mânecă.
„Nu-ți face griji! Îi voi găsi.”
„Cine a vrut o poză cu Nas?”
Și știți ce?
Era liniște.
Absolută.
L-am tras de cămașă.
„La naiba!
Nu face asta, idiotule! E…
N-am unde să mă ascund, ticălosule!”
Când și-a dat seama că mi-e rușine,
a făcut-o și mai lată.
„Oameni buni!”
La naiba!
„Cine vrea o poză cu Nas?”
Nimeni, nimic.
S-a întâmplat în fața tuturor. A fost atât de jenant!
Nimeni, nimic.
Și, în liniștea aia, cineva a ieșit.
„În fine. De ce nu?”
La naiba!
Sunt la nivelul „De ce nu?”,
„în fine” de celebritate.
Atât de celebru sunt.
Am simțit
că îmi pierdusem complet încrederea.
Complet.
Am dat să plec cu mașina.
De obicei, e o petrecere după, Dar nu voiam să rămân.
Suntem caste diferite.
Am intrat doar o clipă
și tipii cu pielea albă și chipeși vorbeau o limbă occidentală.
Am simțit
că nu mă integram.
Dacă am avea caste, ei ar fi fost cea superioară,
iar eu aș fi din cei de neatins.
M-am urcat în mașină, să plec acasă.
Ratsamee conducea, cânta și-i fluiera cântecele lui.
Afurisita!
Eram foarte deprimat.
Îmi pierdusem încrederea.
Chiar simțeam că sunt zdrobit.
Eram depășit.
Sunt o persoană depășită.
N-ar fi trebuit să mă fi dus.
Deși încă mă simțeam rănit,
se tot întâmplau lucruri.
Când mi se cere un interviu
pentru nu știu ce pagină sau universitate,
le place să întrebe
și de obicei e ultima întrebare,
„La final, vrei să transmiți ceva noii generații?”
Eu?
Cineva ca mine?
Ce aș putea spune noii generații? Sunt depășit.
Cine sunt?
Sunt generațiile de după mine. Sunt noi, nu?
Eu sunt generația X.
După mine mai sunt
Y, Z,
Alfa, nu?
Înainte de asta, sunt Baby Boomers.
Cine e Baby Boomer? Prayut.
Prayut, Prawit
și Bird Thongchai.
Din generația X
fac parte
unchiul Phol
și șamanul Pla.
Priviți în ce hal e generația mea!
Din generația Y sunt
Nont Tanont,
Gun Napat
și Bella.
Bella e din generația Y.
Mai e și BOWKYLION.
Apoi,
e generația Z,
cu 4EVE, nu?
Alfa sunt copiii vedetelor.
Ai lui Saifah, ai lui Chompu și alții.
Pentru generația care-mi urmează mie,
ce aș putea avea de spus eu?
Știți cum a crescut generația X?
Generațiile ulterioare, ca Y,
să zicem mai simplu,
voi ați crescut
mâncând lapte condensat la tub.
Toată viața ați avut lapte condensat la tub.
Generația X nu avea așa ceva.
N-am avut.
Noi am avut lapte condensat
doar la conservă.
La conservă.
Ca să bei lapte din conservă,
trebuia s-o desfaci de parcă erai instalator.
Îți trebuiau o grămadă de scule.
Cuțit, satâr, ciocan, șurubelniță.
Ți-era greu s-o desfaci singur.
Firește că aveam desfăcătoare de conserve.
Arătau ca tridentul lui Shiva.
Dar 95% erau ruginite.
Erau șubrede
și vechi.
Le ieșeau bucăți de peste tot.
Nu știu la ce-s bune, dar sunt inutile!
Nici o conservă de pește nu puteai deschide cu ele!
Trebuia să fur satârul mamei și să folosesc capătul ascuțit.
Dacă mă vedea, mă certa că-i stric satârul.
Iar eu…
Și când… Era greu de unul singur.
O puneai între picioare.
Ciocăneai, transpirai.
- Dacă o găureai, ieșea laptele? - Nu.
Trebuia și cealaltă parte
să fie găurită.
După aceea,
voiai să torni pe niște grisină prăjită
și să mănânci cu Ovaltine,
dar curgea?
Nu! Ce era să faci?
Suflai.
Suflai!
Dacă era Covid pe atunci, am fi murit cu toții.
Mai mult, după ce mâncai,
nimeni nu termina din prima o conservă.
O puneai la păstrare.
Dar cum?
Într-o farfurie plină cu apă.
O farfurie cu apă.
Dar apoi se umezea.
Și apoi ruginea.
Și marginea pe unde ieșea laptele
se usca, zici că avea herpes.
Zici că avea herpes.
Și nu mai era apetisant. Eticheta se înmuia.
Deci, da. Așa am trăit.
Ce să-i învăț eu pe tineri?
Asta știu eu.
Când eram copil, cum am crescut?
Mama voia să am sprâncene dese.
Floare de mazărea fluturilor.
Nu luam suplimente.
Nici vitamina E pentru păr.
Floare de mazărea fluturilor.
Cu asta se dădea pe sprâncene generația X. Ale lui Shinchan arătau mai bine.
Noi ne dădeam fără formă.
A avut efect?
Au studiat și florile n-au niciun efect asupra sprâncenelor.
Dacă ar avea, ne-ar mai trebui sprâncene tatuate sau desenate?
Indienii și latinii nu trebuie să folosească,
iar ale lor sunt dese.
Așa am crescut eu.
Nici n-am discutat despre un nas mai ridicat.
Pe când începuseră să vină occidentalii, mamele voiau copii cu nasuri mai cârne.
Deci ne trăgeau de nas.
Toți vecinii făceau asta.
Dar mama nu aflase tot, la început.
În mod normal, trebuia să tragi
de la muchie spre vârf.
Dar mama a început de la vârf.
Așa m-am ales cu ăsta. Pe cine să dau în judecată?
Era și un mit despre oreion.
Da, oreion.
În loc să merg la doctor,
am avut parte de medicina tradițională chinezească.
Ce a făcut?
A scris „tigru”.
Aveam oreion și a scris „tigru”
cu mov.
A scris „tigru”.
Voiam să știu de ce.
Așa că l-am întrebat pe autor.
Mi-a zis că, dacă avem oreion, chinezii consideră că suntem ca porcii.
I se zice gușă de porc.
Scrii „tigru”
ca să sperii porcul.
Ați mai auzit de așa ceva?
La naiba!
Când aveam afte, în copilărie,
ne duceau să ne ungă în gură.
Ne ungeau cu ceva când aveam afte bucale.
Ne dădeau cu un medicament mov.
Nu-ți rămânea în gură.
Era un lichid mov, n-avea nimic aderent.
Te ungeau și imediat după, vedeai…
Doar bale. Niciun medicament.
Leacul ăla cu tigrul chiar m-a enervat.
Dacă ai putea micșora ceva scriind „tigru”,
ți-ai scrie asta pe gambe, nu?
N-ai avea nevoie de liposucție.
Cine nu se simte îndeajuns de bărbat,
să scrie „cal”.
Poate crește.
Mai mare? „Anaconda”.
Așa am crescut.
Generația X a crescut
cu doar două feluri de cafea.
O-liang.
O-yua.
„O” înseamnă „neagră”.
„Liang” înseamnă „rece”.
Rece și neagră.
O-yua e rece și caldă.
Să pui lapte era special. Îi zice yoklor.
Asta era tot.
Dar acum, cei din generația X, ca mine,
stăm la tejghea la Starbucks
ca niște needucați.
Totul e în engleză.
Bine, espresso,
cappuccino,
mocha,
cafea cu lapte,
caramel macchiato.
Mai e și frapp…
Frapuccino.
Și mai ce? Să mai știi și ce fel de boabe de cafea vrei.
Ce? Trebuie să știu de care sunt?
Cafeaua poate fi prăjită intens, mediu sau ușor.
Există cafea din Etiopia.
Din tot felul de țări. Eu să le știu?
De ce cultivă cafea în Etiopia? Am auzit că-s săraci.
De ce? Parcă n-aveau ce mânca.
Habar n-am despre așa ceva.
La naiba! Și…
Apoi, cantitățile.
Cantitățile?
Nu-s mică, medie și mare?
E Ariana Grande și altele.
Ce e asta?
Venti Schmenti.
Mai e și lungă. Rahat! Prea mult.
Îmi place cafeaua căreia-i zic „fructată”.
Întreabă: „Vreți fructată?”
Îmi amintește de vechile trupe,
Fruity și Kiriboon.
Sunt tare depășit.
M-am simțit presat. „Comandă Nas Udom.”
Nu pot să par prost față de cei din spate.
„Am băut deja multă cafea, așa că vreau un suc de mere.”
Așa a crescut generația mea. Ce să-i învăț pe copiii ăștia?
Ce știe generația X sau cei și mai în vârstă
simt că nu contează pentru tineret.
Aduni înțelepciune, s-o transmiți generațiilor următoare,
dar de unde știi că nu va fi…
Lomotil.
Lomotil. Dacă știți, înseamnă că avem aceeași vârstă.
Lomotil era un medicament anti-diaree pentru generația X
și Baby Boomers.
Dacă ți-era rău…
Când aveai diaree, te gândeai la Lomotil.
Sau pentru perioada aia a lunii, tampoanele se numeau Kotex.
Chiar dacă nu foloseam marca aia.
Cum le zicea tăiețeilor instant?
Tăieței Mama, chiar dacă erau Yum Yum, poate.
Și Lomotil. Orice medicament antidiareic era Lomotil.
Dar Lomotil
a fost interzis, până la urmă.
E un medicament care…
I se spune…
Restrânge…
evacuarea intestinelor.
Te constipă,
dar bacteriile sunt încă acolo,
când, de fapt, vrei să scapi de ele.
E suficient să iei electroliți.
Dar pe atunci, luai Lomotil.
Imaginați-vă pe atunci, să aveți mult Lomotilul!
Cât să vindeți ca PIMRYPIE!
Și apoi să-l dai generațiilor mai tinere.
Asta e.
Ce ar primi
ar fi expirat. Și oricum nu l-ar putea folosi.
De asta nu încerc să le transmit nimic.
Au de-a face cu mai multe ca mine.
Informații și cunoaștere. Nu-ți trebuie un maestru să te învețe.
Nu trebuie să rogi pe nimeni să te învețe secrete.
Totul e pe internet. Nu încerc să le spun nimic.
Vârstnicilor, trebuie doar
să vă purtați încât să vă respecte încă.
Ce încercați voi să-i opriți să facă
pot să facă și să prospere.
„Nu te face artist…”
Uitați-vă la Lisa!
Uitați-vă la Bam Bam!
Lor le iese.
Nu te machia! Ești prea tânără.
Uitați-vă la Nesty,
adolescenta transsexuală!
I-a luat o casă mamei ei până la 15 ani.
Și Eclaire Juepak din mahalaua Khlong Toei.
A cumpărat o casă de 30 de milioane de bahți. lângă Opal.
Vedeți? Cum să nu prospere?
Mi-au spus să nu fac artă. „Dacă faci desene animate, ce vei deveni?”
Au zis că voi muri de foame, ca artist.
O știți pe Crybaby?
Artista grafică?
În primele două zile ale expoziției a făcut peste 100 de milioane.
Peste 100 de milioane.
Artiștii vechi, chiar și cei mari,
n-au câștigat atât în viața lor.
Să nu credeți că aveți ce învăța tinerii.
Doar țineți-vă gura!
Mai ales toți bătrânii din Parlament.
Nu aplaudați că nu detaliez!
Dacă dau de necaz, n-am să văd pe niciunul din voi.
Dacă mai spun ceva, Srisuwan va depune o plângere.
Are prea mult timp liber.
Nu aplaudați! E inutil. Nu-mi pasă.
Ce aș vrea să împărtășesc celor mai tineri nu este cunoaștere.
E o greșeală pe care am făcut-o.
Cei mai în vârstă
au avantajul că au făcut mai multe greșeli.
Au avut mai multe ocazii.
Putem lua acele greșeli
și să învățăm din ele, ca să greșim mai rar.
Cei care spun că au experiență sunt cei care au greșit.
E adevărat.
Le-aș spune tinerilor
despre o greșeală făcută.
Odată am greșit ceva
atât de rău, că era să mor.
Aveam vreo 20 de ani.
Mă purtam tipic
unui puști din școala profesională.
Ca în 4 Kings.
Pentru că eram la școala profesională.
Purtam uniforma de lucru de la școală.
Purtam ochelari de soare și tot felul de chestii.
Nu știam de ce fac asta.
Imitam mersul celor mai în vârstă.
Umblam în haită,
cu umerii ridicați, de parcă ne era frig.
Sau de parcă aveam șoldurile dislocate.
Mergeam de parcă…
Nu știu. Parcă aveam pietriș în pantofi.
Ieșeam așa, ca invalizii.
Nu știam de ce facem asta.
Umblam cu o atitudine
de parcă oricine se uita la noi avea chef de harță.
Căutau ceartă!
Dar, de fapt,
dacă vrei să cunoști pe cineva, te uiți la ei.
Înțelegeți?
Nu poți să te holbezi la sâni și să nu spui nimic.
N-o să meargă.
Nu te poți uita la genunchi.
Nu știu de unde învățaserăm.
Umblam în grup, în uniforma de atelier.
Eram un copil cu probleme. Mă influențau prietenii.
Dacă ne întâlneam cu liceeni, îi băteam, ne luam de ei.
Le luam curelele de la uniforme.
Se potriveau?
Nu. Aveau mărimi diferite.
Îi băteam pe cei de la profesională și le luam uniformele.
Le puteam purta? Nu.
Luam catarame, una-alta.
Ne imitam prietenii. Ziceam că-i pentru școală.
În onoarea preaiubitei noastre școli.
Nu ne-am mai întâlnit.
N-am mai purtat uniforma de lucru. Nu era o legătură reală.
M-am ținut după mulțime.
Pe vremea 4 Kings, era o vreme când
citiserăm cu toții cartea Mad Dogs and Co.
Dacă nu erați născuți pe atunci, e o poveste despre o viață aventuroasă.
Mergeam la plajă.
Mergeam cu prietenii mei, Ueng și Peera.
Ei erau cu ideile. Eu îi urmam doar. Mai era și Wilai.
Deci patru în total. Am mers în Samet.
Era Samet de acum 30 de ani.
Nu existau stațiuni. Am stat pe plaja Sai Kaew.
Într-un bungalou
din materiale naturale.
Erau cocotieri.
Lucrurile erau din nuci de cocos și lemn.
Totul era natural.
Și chiar pe plajă.
Am stat acolo două nopți. Prima noapte a fost bine.
În a doua noapte, beam la un bar de pe plajă.
Era un local de noapte cu reggae și altele.
Noi beam bere.
La masa de lângă a noastră erau opt oameni.
Unul mă întreabă: „Dom, vrei o bere?”
„Nu.” „Nu ești phat, omule.”
Phat era un cuvânt la modă, pe atunci.
„Nu ești phat”.
„Nu sunt phat?
Sunt și phat și virtuos.”
Toți m-au auzit.
Cei de lângă noi
s-au ridicat, toți opt,
„Puștiul cel virtuos!”
Știam că râd de mine.
Că mă insultă.
Nu știu ce îmi trecea prin cap.
M-am ridicat,
am luat o sticlă din care prietenul meu încă bea
și am lovit-o de o piatră.
Sunt pietre pe plajă. Am spart-o ca să fie ascuțită, ca un dinte de rechin.
Dar nu știu de ce voiam să mă bat.
Ce rost avea?
Voiam doar să mă dau mare în fața prietenilor mei.
Nu eram eu însumi. Am spart-o.
Pentru cine vrea să fie dur,
trebuie să vă antrenați
la spart sticle,
ca să fie ascuțite.
Pentru mine, era prima oară.
Am izbit-o și, poc!
Am rămas doar cu gâtul.
Era un pic ascuțit,
dar mai mult ca un dinte de ton, nu de rechin.
N-aș fi putut înjunghia pe nimeni, doar zgâria.
Dădusem de belea când am spart-o.
Celălalt grup s-a ridicat.
Situația era tensionată. Toți mormăiau.
Eram îngrozit, dar deja o făcusem.
Prietenii mei nu fuseseră atenți.
În sfârșit, totuși,
s-au ridicat și ei.
Și a venit proprietarul barului. „Gata! Nu vă bateți!
Plecați! La culcare!”
S-au ridicat și au plecat.
Cât despre noi,
se stricase seara. Ne-am plătit nota.
Am zis că mă duc la baie.
Dar n-am făcut-o.
Era întuneric. Cei opt umblau printre copaci.
Nu m-am dus la baie. I-am urmărit.
I-am urmat de frică,
să văd unde se duc.
Unde se duceau.
Am umblat așa, printre copaci,
dincolo de toalete,
la vreo 20 de metri de bar.
Rahat!
Aduseseră tot cartierul.
Cei opt făceau parte dintr-o gașcă mai mare.
Aveau un foc de tabără și puneau muzică.
Părea excursia din vacanța de primăvară.
Ca o reuniune sau un rămas-bun.
Ca noi, dar cu mai mulți oameni.
Cei opt s-au întors la grupul lor.
Eram sigur că voiau să le spună prietenilor.
Le-am zis alor mei: „Sunt obosit, să ne întoarcem!”
Nu știau ce văzusem.
Ajuns înapoi la noi, am zis: „Mâine, să plecăm devreme de aici!”
„Cu care feribot?” „Cu primul de la șapte.”
„Să stăm mai mult!”
„Nu, să mergem! Cred că mamei îi e dor de mine.”
Căutam motive să plec mai devreme.
Tot habar n-aveau că suntem în pericol.
Ne-am trezit devreme.
Mi-am făcut bagajele.
Au ieșit să adune scoici.
Pe atunci, puștii adunau scoici
să le pună în borcane.
Puneai nisip și un mesaj, ca suvenir.
Plecaseră. Nu știam ce să fac.
Era un pantof
adus la mal de apă, îngropat în nisip.
L-am luat și l-am curățat.
Am desenat ceva cât îi așteptam pe ei și feribotul.
Cât desenam,
am văzut că pe la jumătatea plajei,
la vreo 80 de metri,
era un grup care se apropia. Când au ajuns la 50 de metri,
era ca în filmul Armageddon.
Erau 40 răsfirați pe plajă.
Aveau ceva la ei.
Pe măsură ce se apropiau, auzeam: „Ticălosul! Nenorocitul!
Găsesc eu golanul ăla!”
Auzeam frânturi, dar apoi a devenit mai clar
până au ajuns la 20 de metri.
Ăștia-s ăia de aseară!
Sunt aici. Rahat!
La 15 metri, am spus:
„Peera, Ueng, Wilai, ia uitați!”
„Sunt cei de aseară.”
„Dom, stai aici! Nu-ți face griji!”
„Wilai, Peera, veniți aici!”
„Luați-vă bețe!”
S-au dus să caute bețe în grămada de stânci.
„Mă duc să caut bețe. Stai aici!”
Dar nu mă uitam la prietenii mei.
Mă uitam la ceilalți, cum se apropie. Zece metri.
Până au ajuns la doar cinci metri.
Erau peste 40, înconjurându-mă așa.
M-au înconjurat. Toți aveau ceva în mână.
A fost ca în 4 Kings. Vă dați seama?
Niște brute. Umblau cu umerii ridicați.
Era unul care instiga.
Se purta ca Jazz Chuanchuen.
A venit.
„La naiba!
Tipul ăsta.
Nenorocitul!
Cine e derbedeul ăsta?”
Ce puteam să fac?
Am înghețat.
Doar nu mă puteam bate cu ei.
Unu contra 40. Eu ce aveam?
Aveam pantoful de pe plajă.
Să mă fi oferit să le fac vânt?
Mi-a dat târcoale.
„Auzi, derbedeule?”
Ceilalți mă împungeau cu bețe de parcă eram un rahat.
Mă împungeau.
„Crezi că ești tare, golanule?
Ce o să faci?”
Se făceau că dau, dar încă nu mă loviseră.
Încă nu.
Mă înjurau.
Era ca o inițiere în frăție.
Mă înjurau,
îmi dădeau cu tifla.
Aici s-ar zice că-mi arătau „șuie”.
În ziua aia, m-am ales cu un camion de șuie.
Cât pentru patru vieți.
O grămadă de șuie. Mai multă ca în Asia și zona arctică.
O tonă de șuie. Eram plin.
„Nemernicule!””
„Ticălos mic! Afurisitule!”
De toate mi-au zis.
Încă își agitau mâinile în fața mea.
Mi-era frică. Nu știam ce să fac.
Așa că am făcut pe mine.
Eram așa de speriat,
că am făcut pe mine.
Credeam că nu vor vedea pentru că valurile mă loveau.
Și să mă port firesc.
Șeful lor m-a văzut.
Era un tip dur.
„Ajunge! S-a pișat pe el!
Dacă te văd în Bangkok,
te bat de te caci pe tine.
Te uiți la mine?”
Nu trebuia, cred,
dar nu mă puteam abține.
Ce eram să fac?
M-au mai înjurat,
au aruncat ce aveau la ei, bețe și sticle, și au plecat.
După ce au plecat,
m-am prăbușit pe nisip de parcă aș fi fost violat.
A fost cea mai urâtă experiență din viața mea.
Nu pot descrie în cuvinte cum m-am simțit.
Nu mulți vor trece prin așa ceva.
M-am prăbușit pe plajă. Am uitat de restul.
Am uitat de prieteni.
Mi-am luat geanta. Feribotul era în mijlocul plajei.
M-am dus acolo.
M-am urcat primul.
Am așteptat să plece. Nu-mi păsa când.
Dacă mergi cu feribotul de la debarcaderul Ban Phe,
în spate e foarte încins.
E mult fum.
N-am stat în spate. Am stat la mijloc,
să mă feresc de soare.
E și o parte bună în povestea asta de groază.
Era timpul să plece feribotul. Echipajul se îmbarca.
Cei 40 de tipi
s-au urcat și ei.
La naiba!
Se putea și mai rău?
S-au urcat
și m-au alungat ca pe un câine.
„Iar tu? Trei în spate! Mișcă, sau te calc pe față!”
M-au fugărit până spre coșul de fum.
A trebuit să stau în soare
aproape o oră. Pe atunci, nu erau nave expres.
Au început să pună din nou muzică.
Cântau și dansau.
Îmi mai arătau niște șuie, când aveau timp.
Eram plin de șuie, cât pentru multe alte vieți.
Când am ajuns în portul Ban Phe,
am coborât repede.
Am sărit și am tulit-o, pe chei.
Trebuia să prind
autobuzul Klaeng-Rayong-Bangkok.
Era roșu.
M-am urcat repede în el.
Experiența infernală se terminase.
În sfârșit! La naiba!
Orice necaz
are o parte bună.
Erau și ei în autobuz.
Era plin de ei.
Plin ochi.
Iar m-au alungat.
Cei 40 umpleau tot autobuzul.
Ca înainte,
m-au înjurat și m-au batjocorit
până am ajuns la Bangkok. M-am strecurat din autobuz
în înjurăturile lor.
Și când am pășit jos
am încetat să mai fiu golan.
Am început să merg iar normal,
ținându-mi firesc picioarele și umerii.
Se terminase. Revenisem la normal.
Acum nu mai intru în altercații.
Nici nu-mi trece prin cap să lovesc pe cineva. Gata!
S-a terminat.
Când am coborât, încă țipau la mine
și-mi arătau șuie.
Se terminase. După asta, am fost un om normal.
Vă spun asta
drept morală.
Cred că
eram cam tare-n gură.
De ce? Nu știu.
Dacă aș putea, acum,
să-i văd pe tipii ăia,
toți 40,
le-aș zice:
„Vă mulțumesc
că mi-ați cruțat viața.” Să fim serioși!
Altfel, n-aș mai fi aici. Mulțumesc că m-ați cruțat!
Am făcut scandal și am spart o sticlă, fără să știu de ce.
Nu eram eu însumi. Mă luam după alții.
Voiam să fac parte din gașcă.
Onoarea nu însemna nimic pentru mine.
Totul era în mintea mea.
Îmi cer scuze tuturor
celor pe care i-am rănit.
Vreau să spun asta.
Nu mai sunt așa. Nu mai vreau să fiu așa.
Mesajul a fost pentru ei.
Cât despre cei trei prieteni ai mei, pe care, din acea zi,
nu i-am mai văzut…
Nu i-am văzut de…
Eu… Mi se golise mintea.
Nu știu cum s-au întors.
N-am mai vorbit.
Au trecut peste 30 de ani. Dacă i-aș vedea,
le-aș zice:
„Vreau doar
să vă zic ceva.
Wilai, Peera, Ueng.
Voi toți.
Ați mai găsit bețele alea?
Ce fel de bețe căutați?
De palisandru?
Așteptați un permis, să tăiați copacul?
Duceți-vă naibii, ticăloșilor!
Oricând i-aș vedea.
În Paragon sau parcul Chatuchak.
Mi-l amintesc.
„Ați găsit bețele alea?”
Fără nicio provocare. De multă vreme le port pică.
Doare?
Îmi plac fetele care-și masează obrajii, când râd. Ce drăguț!
Să-ți scriu „tigru”?
Cei din generația X, care-s aproape la pensie, ca mine.
Când ajungi la vârsta asta,
ai senzația asta.
Cred că asta se întâmplă tuturor
în generația asta.
Tânjești la natură.
Vrei să te întorci în natură,
să te trezești în natură,
să-ți cultivi legumele, să crești găini și porci,
tot soiul.
Îl vezi pe Nam Rapeepat crescând porci și bivoli,
trăind în natură, și vrei să faci la fel.
Și eu.
Îmi doresc foarte mult.
Vreau să fiu în natură.
Am stat în Chiang Mai o vreme, dar în zilele noastre, mai ales,
e plin de turiști. Am cumpărat o casă în Nimman.
Nici nu pot să scot mașina din casă.
Deci nu e suficientă natura.
Nu asta era.
Așa că am căutat un loc cu mai multă natură.
Pe atunci, am avut ocazia unei vacanțe în Kanchanaburi.
În Sai Yok Noi.
Am dormit pe o plută
în Sai Yok Noi.
În prima zi, am fost foarte fericit.
M-am trezit și am văzut ceața deasupra apei.
Noaptea, sunetul apei sub plută…
Fir-ar! Asta da, viață!
Asta da, verdeață!
Dacă mergi în sezonul ploios,
se aude ploaia cum bate lin pe acoperiș.
Asta vor cei de vârsta mea. Vrem să fim în asemenea locuri.
Am stat trei zile. Nu eram sigur, deci am revenit la muncă.
M-am întors pentru încă trei zile. Am decis să mă mut în Sai Yok Noi.
Nu aveam nevoie de multe informații. Doar de apă curentă și de o plută.
Trebuia să fac o plută, în primul rând.
Dar nu știam cum.
M-am aruncat cu capul înainte, fără să știu nimic.
Unde era teren de vânzare?
M-am plimbat ca să caut unul.
Am întâlnit un localnic pe o motocicletă,
pe nume Kaek.
A trecut pe lângă mine
și s-a uitat de două ori,, de parcă mă recunoscuse.
„Tu ești Nas?”
Cred că i s-a părut ciudat
că umblam pe potecă, prin pădure.
Eu, mergând, am răspuns: „Da, eu sunt.”
„Ce faci?”
„Caut teren.”
„Ce o să găsești așa?
Du-te și întreabă căpetenia satului! Știu eu un loc. Pentru ce îți trebuie?”
I-am spus că vreau să fac o plută și să o ancorez de terenul cuiva.
„Cine te lasă să faci asta?
Dacă o prinzi de un copac și plouă
și ajunge în altă provincie, ce să facă?
Îți trebuie teren, în primul rând.”
„Atunci, vreau teren pe lângă stațiunea mea.”
„Pe aici e foarte scump. E lângă drum.
„Dacă vrei mai ieftin, trebuie să te duci pe partea cealaltă!”
Ca să ajung acolo, a trebuit să conduc peste un pod.
Erau aproape zece kilometri.
Dar eram hotărât.
Nu știam nimic, îmi doream și atât.
Mi-am luat un petic de nici 1600 metri pătrați,
unde să pot lega o plută.
Kaek mi l-a chemat pe cel care făcea plute.
Am mers des în Kanchanaburi,
până mi-au terminat pluta.
Acum, puteam fi mai aproape de natură.
N-aveam vecini acolo.
Aveam două intrări.
Una, o intrare prin templul Wang Krachae.
Intrai prin templu, treceai de crematoriu,
de pavilion, de restul, mergeai vreun kilometru până la mine.
Sau prin templul Khao Phang Charoenphol,
pe poartă, pe lângă crematoriu, cei 30 de câini, casa călugărilor,
unde incinerează cadavre, mergeai un kilometru.
Eram între ele. N-aveai altfel cum.
Doar să plutești pe râu.
Altfel nu.
Iubesc natura. Voiam să fiu singur acolo.
M-am gândit că va fi un mod mișto de a trăi.
Să fiu singur. Puteam să citesc, să scriu o carte.
Să fiu în natură.
Să-mi cultiv singur mâncarea.
În prima noapte, a plouat.
Nu e mare lucru. Creează o atmosferă plăcută.
A plouat. Pluta mea avea o verandă.
De ici până colo.
Doar o verandă și camera mea.
Pluta era cam de zece pe zece.
Veranda era acolo. Aici era dormitorul meu.
Încă nu pusesem perdele.
Aveam doar o fereastră cu folie maro pe ea.
Ploua afară.
Eu nu pot dormi dacă e lumină.
Dar dacă e prea întuneric,
devin neliniștit,
pentru că dacă-i întuneric, e beznă,
neavând vecini.
Cea mai apropiată lumină era departe.
Putea să-mi taie gâtul un birman
și n-ar fi știut nimeni.
Putea să mă mănânce un piton și n-ar fi știut nimeni.
Era beznă.
Dar am răbdat. Iubesc natura.
Am stins luminile, cu excepția luminii de pe verandă.
Și mi-am zis:
„Nas,
nu te uita în jur!
Uită-te doar unde ai nevoie!”
Știam că la 2:00 aveam să mă trezesc să fac pipi.
Cine caută, găsește.
Uită-te la picioarele tale!
La 2:00, m-am trezit să fac pipi.
Am mers la baie.
Mi-am făcut treaba și m-am întors în pat.
Când m-am culcat iar…
Aici era oglinda,
patul, oglinda, apoi veranda.
M-am dus să mă culc,
dar cum am pus capul pe pernă,
cu colțul ochiului…
La naiba!
O bătrânică în sarong stătea acolo.
Se pieptăna, uite-așa.
Își pieptăna părul argintiu așa.
Am văzut-o o clipă,
doar o clipită.
M-am rostogolit.
La naiba!
„De ce te-ai uitat?”
Mă certam.
„Dacă nu te uitai
și doar te culcai… Dar te-ai fi lovit la cap
sau dădeai peste pat. Trebuia să te uiți.”
„E vina ta. Te-ai uitat. Acum ce faci?”
Mă certam singur.
M-am rugat.
M-am tot rugat,
toate rugăciunile pe care le știam, Bahum, iubire și bunătate chiar.
După o vreme, mi-am dat seama că
eram om mare.
Aveam să stau acolo o vreme.
Dacă pierdeam, pierdeam de tot.
Ce-ar fi s-o confrunt?
Începând cu
ajunsese ofranda mea la ea?
Ar fi dispărut, atunci.
Poate cerea să fac o ofrandă și gata.
Am vrut să fiu bărbat. Am tras aer în piept.
M-am pregătit, m-am întors
și m-am uitat.
Tot acolo era.
Stătea cu picioarele cruciș, într-o parte.
Era un maidanez, își scărpina o ureche.
Ce naiba?
Ce bătrânică în sarong?
Ce prost!
Era un câine râios, cu blana încâlcită.
M-am simțit atât de ridicol și jalnic.
Și vrei să fii în natură?
După aceea, m-am culcat la loc.
Dar dacă era o fantomă câinele?
Poate se transformă în câine.
În fine. Culcă-te!
Am să întreb localnicii, dimineață.
M-am dus să întreb localnicii cum a ajuns câinele pe plută.
„O fi un câine de la templu. Nu te mira.”
„Din cauza ploii.”
„Ploua și poate câinele a venit la lumină, să se încălzească.”
„Ignoră-l! Dacă ți-e frică, fă-ți un gard.”
Toate plutele au nevoie
de scânduri. Deci să-mi fac un gard deasupra.
Ca să nu vină.
Gata cu câinii! Ce ușurare!
Dar ce de gecko!
Veniseră gecko.
Cum se urcaseră? Săriseră?
„Cred că s-au târât pe sub scânduri.”
„Ți-e frică de toate.”
Au venit gecko
din cauza insectelor.
După insecte, vin și gecko. E un ciclu.
Trăiau în copaci. Dar insectele trag la lumină, apoi vin gecko.
Și apoi? Au venit șerpii.
Am avut șerpi, oameni buni.
Tot soiul de lighioane.
Natura venea după mine.
În mod normal, în Bangkok, te descalți
și apoi te încalți la loc și gata.
Dar nu și aici. Băgam piciorul și parcă aveam șosete.
Ori era o broască, ori un brotac.
Și nu știam când veneau șerpii.
Gecko, șerpi, gândaci de râu.
Îi știți pe ăia de râu?
Apar după ploaie.
Sunt vărgați pe fund. Dacă-i atingi, parcă-s din acid.
Au venit tot soiul de lighioane pe pluta mea. Porumbei.
Am crezut că-i o fantomă.
Pe acoperiș. Când au ajuns acolo?
La naiba! De ce sunt așa mulți?
Musculițe de oțet.
Apar vara. Nu singure sau în perechi.
Ci cu sutele de mii.
Credeam că o să fiu
pe malul apei, citind cărți pe care nu le-am citit de mult.
Scriind scenarii.
Nicio șansă. Zburau pe lângă ochii mei.
Îmi intrau în ochi, erau peste tot.
Am încercat să-mi țin ochelarii mai aproape de ochi,
dar se adunau și mi se băgau în ochi.
Roiesc pe lângă bivoli de obicei, dar acolo nu erau bivoli.
Trebuie să învăț să trăiesc cu ele.
Am căutat pe Google, „Cum să scap de musculițe.”
Am încercat să caut,
dar internetul…
Nici nu mai zic.
Am vrut natură.
Fără internet.
Mi-a luat ceva timp să aflu că se folosesc frunze de floare-păun.
Alungă gâzele.
Din fericire, era un copac pe pământul meu.
M-am cățărat și am cules câteva.
Le-am cules și le-am pus lână mine, cât scriam.
N-au fost de folos. Tot îmi intrau muștele în ochi.
Mi-am legat frunzele de ochelari.
Ca un nebun. Parcă eram tufiș.
Vă zic eu, nu vă încredeți în Google! N-au fost de folos!
Au venit ca și înainte.
Mai rău e frunzele miroseau groaznic.
Mă amețeau, mă făceau să strănut.
Aveam alergii. Îmi curgea nasul. Ce comuniune cu natura?
Fiecare noapte era dificilă.
În special unele.
Eram în pat
și, cum doar asta știam, mă gândeam doar la…
Stăteam în pat… Fantomă?
Mă atacă o fantomă.
„Ce cauți pe pământul meu?”
L-am întrebat pe Kaek
dacă-s fantome acolo. Eu am teren între două temple.
Fusese vreo înmormântare?
„Doamne! Când plouă,
vin bușteni și bambus pe râu.”
„Intră sub plută și lovesc pontoanele.”
Păream înfrânt.
Admit, nu știu să gătesc.
Nu știu cum. Când a venit noaptea,
voiam să merg la 7-11.
Cel mai apropiat 7-11 era la cel puțin opt kilometri.
Dar nu asta era problema. Trebuia să trec prin templu.
Nu știu de ce, dar templele de la sat sting lumina, să nu cheltuie.
Am scos mașina.
Aici era pluta. Trebuia să urc dealul
și să ies la drum.
Era beznă. Numai eu aveam lumini.
Afară era complet întuneric.
Am stins farurile și eram una cu întunericul.
Am mers puțin.
Vreun kilometru. Eram aproape la templu. Când am văzut crematoriul,
mi-a pierit foamea.
M-am întors și am făcut supă la plic.
Lucrurile nu erau simple.
Legumele pe care voiam să le cultiv? Le-au mâncat viermii.
Nu fiți naivi! Nu te scapă de viermi oțetul de lemn.
Nu se poate.
Am vorbit cu fermierii. E o poveste folositul oțetului.
Îi dezorientează,
dar nu-i descurajează.
„Și cum faceți?”
„Cu pesticide, copile.”
Am înțeles cum stă treaba
cu traiul în natură și autosuficiența.
Vă zic eu.
Nimic nu-mi e suficient.
N-am putut rămâne.
Nu-i de mine.
Mă prefăceam că vreau să fiu autosuficient și să cultiv legume.
Nu eram eu. Mă prefăceam. Voiam să fiu așa.
Nu era ușor.
Mă luam după vedete și influenceri.
I-am văzut culegând orez.
Ce fraier! Ieșeau dintr-o dubă.
Se dădeau cu protecție solară,
se dădeau jos, pozau pentru Instagram și înapoi la aer condiționat.
Oameni care chiar fac asta
sunt fermierii.
Acum știu că n-are rost să te prefaci.
Eu nu sunt fermier.
Am fost sărac destul când eram mic. Nu mă mai prefac acum.
Nu? Vreau aer condiționat,
internet de mare viteză pentru Netflix toată ziua și nu vreau muște în ochi.
Sunt consumator.
Alții pot produce. Eu voi fi cumpărător.
E o societate echilibrată.
Altfel, toți și-ar crește singuri legumele.
M-am dus la piața Sai Yok Noi.
Vânzătorii au spus că vânzările erau slabe, fiind numai fermieri în zonă.
Toți cultivau. N-avea cine să cumpere.
Ca fermier, știi că după ce culegi, nu poți consuma la timp.
Dacă aveam prea multe,
cui să le dau? N-aveam vecini.
Știți?
Al cui e telefonul?
Țâr-țâr!
E telefonul Bellei? Lasă-l, atunci!
Să-l ascultăm! Îmi place.
Când sunt pe scenă, e liniștitoare o asemenea sonerie.
Mai puneți trei să sune!
Cine-i deranjat, poate să plece.
În timpul Deaw #12,
mi-am anunțat logodna.
Asta a fost acum cinci ani.
Mă întreba lumea dacă m-am însurat.
„Dar casa miresei?”
Casa era terminată pe atunci.
Cinci ani mai târziu,
tot singur sunt.
Mă întreabă: „Nu te simți singur?”
„Sunt bine.” „Cum așa?”
Datorită damelor de companie.
Nu știați de ele?
Cu ele mă descurc.
Am ajuns să le cunosc foarte bine în ultima vreme.
Nu eram naiv să nu știu de ele.
Știam, dar nu mai fusesem la una.
Nu demult, un prieten m-a invitat
la o întâlnire de afaceri la un restaurant japonez din Sathorn.
Era un restaurant fandosit, cu o zonă VIP imensă.
Eu chiar credeam că vom vorbi despre afaceri.
Toți cei de la masă erau mari afaceriști.
Credeam că vor să le fiu prezentator, sau ceva.
M-am îmbrăcat frumos. Ne-am așezat.
Erau șase sau șapte.
M-am alăturat lor și am stat de vorbă.
Au spus că ni se vor alătura mai mulți.
Credeam că mai mulți oameni de afaceri. Apoi s-a deschis ușa.
Superbe!
Patru erau.
Au venit, s-au așezat la locurile stabilite lor.
Pe una o chema
Joy, să zicem. Stătea lângă mine.
Atât de profesioniste sunt.
Se poartă de parcă te știu.
Ca o fostă colegă.
„Nas în sus, Nas în jos.”
Se adaptează perfect. Asta înseamnă să fie profesioniste.
Dar nu fac nimic sexual.
Doar țin companie.
Ne distram. Vorbeam deocheat.
Dar Joy, cea de lângă mine,
am observat că nu vorbea prea mult.
M-am gândit să fiu un domn
și să iau ceva de mâncare…
O să fiu sincer. Încercam să flirtez.
Am luat niște sushi și i l-am pus în farfurie.
S-a întors și s-a uitat „Îmi dai doar o gură.
Dar pe tine am să te mănânc cu două guri.”
Așa da, escortă!
I-am dat wasabi.
„Ai grijă, scumpo! E picant. E wasabi proaspăt. Poftim!”
„Dar eu sunt și mai picantă.”
Apoi, am văzut că purta o jachetă din aia, cum le plac doamnelor.
E ca un sacou, dar nu bagă brațele înăuntru.
N-am înțeles de ce îl purta.
Trebuia să…
Cred că-i era greu să ridice brațele, sau să apuce.
Parcă avea o cumpănă cu chestii la fiecare capăt.
Am întrebat-o
„Ți-e frig?
Dacă da, le zic să închidă aerul condiționat.”
A zis: „Nu mi-e frig.
Dacă-mi dau ăsta jos,
toți îmi vor vedea sânii.
Ai face față?”
L-a dat jos înainte să pot răspunde.
L-a pus pe un scaun și s-a întors spre mine.
Eram chiar aici.
Primul lucru pe care l-a spus a fost:
„Ți se par mari?”
În viața mea n-am avut genul ăsta de conversație.
O femeie m-a întrebat: „Ți se par mari?”
Dacă se acceptă universal, folosesc și eu fraza.
Să întreb în tren o femeie: „Scula mea pare mare?”
Foarte distractiv.
A fost o conversație nouă pentru mine. M-a însuflețit.
„Păi… Sunt drăguți și proporționați.”
A zis: „Mă voi opera, să am cupa E.”
Zic: „De ce? Ăștia-s buni deja.”
„Nu înțelegi. Slujba asta e foarte competitivă.
Îmi trebuie un atu.”
„Ăștia par naturali.
Și natural e un atu și unul greu de găsit în zilele noastre.”
„E prea târziu.
Operația e peste patru zile.”
„Serios?”
A oftat. „Dar oricum nu pot s-o fac.”
„De ce nu?”
„N-am încă 40.000.”
I-am spus să amâne operația.
A zis: „Nu pot.
Chirurgul e faimos.” A enumerat niște cliente faimoase.
„Sunt grozave. E greu să obții o programare.
Și îmi trebuie repede.”
„Repede?”
Nu înțelegeam. Era vreo listă de așteptare să sugă la ele careva?
N-am știut ce să spun. „Ah, da.”
Am început iar să mănânc, ca să nu vorbesc.
Am băut o gură de ceai verde.
A urmat o tăcere stânjenitoare și mi-a spus
„Nas?
dacă m-ai ajuta
cu cei 40.000,
după operație, vei fi primul care-i vede.”
Stai așa! Nu m-am născut ieri.
Sunt om mare. Am văzut destule.
Abia ne-am cunoscut și îmi cere 40 de mii să-și pună țâțe?
Știți ce i-am spus?
„Joy,
dă-mi contul tău!”
Ai Line?
I-am transferat banii imediat.
Trimis.
În patru zile, am să-i văd primul.
N-a trebuit să aștept patru zile.
Pe la ora 02:00, m-a blocat pe Line.
Știu că se va difuza pe Netflix.
Deci, cel puțin…
Dacă se uită… Să vorbesc spre cameră.
Joy,
cu ăia 40.000
nu e nicio problemă.
Nu-i cer înapoi.
A meritat
o companie atât de profesionistă.
Dar…
Dacă te pot ruga ceva mărunt?
În noaptea aceea, unul lângă altul, am văzut că are tatuaje frumoase.
Erau grafice, aici și aici.
Aș vrea să te rog, Joy, să-ți faci un tatuaj
cu numele meu
sub sâni.
Numele donatorului.
Ca atunci când mergi la templu
și sunt gravate nume pe tăvi, farfurii, scaune,
și la baza unei pietre funerare.
Deci, când alții
îi folosesc sânii,
îi freacă,
îi strâng, îi sug,
îi adulmecă, îi ling, în fine…
„Stai așa!
Donați de Nas Udom Taephanich.
Stai puțin!
Să fie pomenit!”
Nu că nu mi-aș căuta pereche.
Nu e asta.
Ies la întâlniri, ca oricine.
Când vrei iubire, ieși și găsești pe cineva care-ți place,
vă vedeți și vă cunoașteți.
Dar chestia e că
iubirea nu e de ajuns.
Relațiile nu sunt doar între doi oameni.
Iubirea implică mulți alții în jurul acelor doi oameni.
Părinți, frați, rude, colegi.
Iubirea implică mulți oameni și micile detalii despre acea persoană.
Despre mâncat, caca, sex, somn.
Mâncat, caca, sex, somn.
Mâncat.
Imaginați-vă
pe cineva gurmand.
Care se bucură să mănânce.
Și celălalt să fie sclifosit. Aia nu, cealaltă nu. Să nu-i pese.
Sunt vegani sau nu mănâncă din motive religioase.
E mai greu, vedeți?
Nu zic că e rău sau bine, dar nu se potrivesc.
Mâncăm de câteva ori pe zi.
Iei micul dejun și iar mănânci, după trei ore.
Mereu e problematic ce să mănânci.
Același lucru?
Caca.
Avem o amică. Încă o am, adică.
Am mers 10 zile în străinătate. N-a făcut caca.
Femeia asta n-a făcut caca.
Eram îngrijorat. Cum faci asta?
A zis că nu-i vine.
A băut apă, a mâncat una-alta, orice ar fi ajutat, dar nu ieșea.
În alea 10 zile, am aflat cum arată la față cineva constipat.
Nimic nu-i plăcea.
Nu voia să facă cumpărături, nimic. Părea deprimată.
Ne plimbam. Transpirația ei era lipicioasă, ca diareea apoasă.
Eram nefericiți.
Nu eram veseli deloc.
Asta se întâmplă când nu ești compatibil ca defecare.
Perechea mea e geloasă? Înșală?
Bea?
E leneșă? Sunt multe de luat în calcul.
Mâncat, caca, sex.
Suntem oameni mari. Știm că e important.
Sunteți compatibili?
Pentru bărbați, voi compara cu mâncarea, ca să înțelegeți.
Sexul…
Unii bărbați se grăbesc.
Dacă e ca mâncarea, sunt nerăbdători.
Când mănâncă tăieței instant, tăiețeii nici nu sunt complet fierți.
Când termină, se culcă.
Dar partenera are gusturi mai delicate.
Preferă mâncărurile omakase.
Le trebuie un aperitiv, să le stimuleze papilele,
apoi alte feluri, într-o ordine anumită, până la felul principal.
Și apoi, desertul, la final.
Trebuie să aibă atmosferă și muzică.
Aroma, totul trebuie să fie perfect.
E foarte delicat.
Dar tipul ăsta o face și gata.
Nu face niciun efort.
E o nepotrivire.
Unora le place
să se îndoape.
Poate se uită prea mult la porno.
Ronț-ronț-ronț!
Cantitatea e mai importantă decât calitatea. Le place bufetul.
Înfulecă. Lins, supt, dat limbi,
supt degete de la picioare. Toate ciudățeniile din porno.
Unii oameni sunt ca niște pustnici
care trăiesc în peșteră.
Ies o dată pe an.
Nu merge, fără compatibilitate, zău!
Mâncat, caca, sex, dormit.
Somnul e foarte important.
Odată mă vedeam cu o tipă.
După câteva luni, am vrut să ne cunoaștem mai bine,
Am plecat în străinătate.
Ne-am dus.
A fost prima noastră noapte împreună,
în același pat.
Nu avuseserăm relații sexuale înainte.
Ne-am băgat în pat.
Era un pat dublu. Ca să-mi arăt intențiile caste,
am pus o pernă între noi.
Am fost un domn.
În sinea mea, aș fi vrut să încalc limita, dar m-am abținut.
Relațiile adulților sunt ceva serios.
Voiam o relație serioasă, pe cineva lângă care să-mi petrec restul vieții.
În noaptea aia, eram în pat. Încercam să impresionez.
Sunt un bărbat de vârstă mijlocie. Nu pot să beau suc înainte de culcare.
Pentru că trag pârțuri.
Mă depunctează.
Nu pot să sforăi.
Să nu sforăi. Mi-am bătut perna,
să nu mă pot rostogoli
sau să ajung în poziții ciudate.
Așa dormeam.
Dacă mi se sucește gâtul, sforăi.
Apoi, am încercat să dorm.
Am stins luminile.
Am adormit amândoi.
În toiul nopții,
pe la 1 sau 2 dimineața,
am auzit un sforăit.
Am sărit ca ars din somn. „Aoleu! Nu face asta!”
„Nu o da în bară!”
Te-a trezit vreodată propriul sforăit?
Să-l auzi și să te sperie?
M-am ridicat, în pat. „Haide! Adună-te!”
Când rearanjam pernele… Încă auzeam sforăitul.
Așa era.
Ca un porc strivit în prag.
Pe bune!
A trebuit să exersez mult,
să vi-l pot reda fidel.
Cu fiecare acord.
Nu eu sforăiam.
Ea era.
Ce puteam să fac?
Am nevoie de întuneric complet și de liniște.
Ea sforăia.
Încă nu ne știam bine. Să fi fost amici, o înghionteam
sau îi suceam capul într-o parte, să schimb postul.
Să întorc caseta.
Altă muzică. Pe asta n-o mai auzisem.
Cum e posibil? Din cauza felului în care-i stătea gâtul?
Nu mai auzisem sunetele astea.
A continuat.
De la 02:00 până dimineață, n-am închis un ochi.
Am stat întins doar.
Doamne!
De dimineață, totul era normal.
Știți ce întrebi când dai ochii cu cineva?
Am coborât să luăm micul dejun la hotel.
„Cum ai dormit?”
Sunt un om politicos.
I-am zis că rău.
„De ce? Erau pernele prea tari?”
„Nu, erau bune.” Era un hotel de cinci stele.
„Patul era prea tare?”
„Nu, era mai bun decât cel de acasă.”
„Atunci,
de ce nu ai putut dormi?”
Încercam să fiu politicos, spunând
„Sforăiai.”
Orice bună dispoziție i s-a șters de pe chip.
„Nu e amuzant.”
Cică nu era amuzant.
„Nu glumi cu așa ceva!
M-am despărțit de fostul pentru că sforăia și eu nu puteam dormi.
Prietenele mi-au spus să mă despart de el.
Nu știam ce să facem.
Într-o noapte, eram plecați din oraș și l-am filmat sforăind.
Le-am arătat prietenelor, să vadă cu ce am de-a face.
Mi-au zis să-l părăsesc. Deci, nu e deloc amuzant.”
Apoi, m-a tratat cu răceală.
Am ieșit și era pleoștită.
Se purta…
Am dus-o la cumpărături
ca să se simtă mai bine.
S-a mai înveselit la cină.
Apoi ne-am întors în același pat.
Și, adică,
mai sforăim, la oboseală.
Și eu fac asta.
Dacă ești obosit sau nu stai bine, poți să sforăi.
Poate era obosită de la călătorie.
Am dormit. Era cam la aceeași oră, noaptea.
Parcă era torturat un porc.
Nu știam ce să fac. Nu puteam să dorm.
M-am ridicat în liniște, ca să nu o trezesc.
Telefonul meu se încărca lângă pat.
L-am scos din priză.
Nu știam ce altceva să fac,
așa că am filmat.
Mult.
Nu știam ce să fac până dimineață.
Era o filmare lungă.
A doua zi, la micul dejun, a întrebat din nou:
„Nas,
cum ai dormit?”
Eu chiar sunt politicos.
I-am arătat filmarea.
S-a uitat.
Părea
că-mi va scăpa telefonul.
„Nas,
asta e pe bune?”
„Nu e falsă. Ar fi durat enorm.”
„Nu poate fi adevărat.”
„Nu se poate.”
Plângea.
Acolo, în restaurant.
Plângea în hohote.
N-am știut cum s-o consolez. Nu credeam că va fi așa de rău.
A trebuit să-i spun
că toți sforăim.
Ne-am întors.
Am scurtat călătoria. N-a vorbit cu mine în avion.
Apoi, am vrut să o ajut.
I-am zis: „Să mergem la un doctor, să faci o analiză a somnului
la Samitivej Srinakarin.”
A trebuit să dormim la spital.
Doctorii și asistentele ne-au lipit chestii
pe cap, pe tâmple, pe piept,
până la degetele de la picioare.
Am dormit și am lăsat doctorii și asistentele să monitorizeze
cum respiram sau cum ne foiam.
Măsurau pe calculator toate astea.
Apoi, au revizuit datele.
Ea trebuie să doarmă cu o mască pentru tot restul vieții.
Nu se poate vindeca. Nu poți vindeca sforăitul.
E prea complicat.
Cauza ar putea fi alergii, supraponderabilitate,
slăbiciunea musculară a limbii,
îngustarea căilor respiratorii,
care provoacă lipsa de oxigen.
E ca atunci când bei ceai boba.
De obicei, lichidul iese ușor,
dar boba poate astupa paiul.
Așa e.
Corpul nostru are nevoie de oxigen. Nu vrea să moară.
Asta e cauza.
Era timpul să aleagă o mască.
A fost o decizie importantă.
Măștile erau ca mașinile.
Unele erau chinezești, altele erau de lux.
Cele mai ușoare erau scumpe, pentru că aparatul eliberează oxigen
cu umiditate
în nasul tău.
E zgomotos.
Nu-ți stă bine pe față
dacă nu e făcută la comandă. Trebuie să încerci diferite modele.
Sunt unele cu trei curele,
care-ți acoperă nasul și gura.
E un tub lung
care se conectează la un aparat de lângă pat.
Aparatul era pe partea unde-mi place mie să dorm.
Dar priza era acolo.
L-a conectat.
Imaginați-vă!
Masca și trei curele pe față. O bentiță ca de tenisman.
Curele pe mijloc și sub bărbie.
Altfel, ar aluneca.
Nu cred că vi s-ar părea excitant.
Parcă te culci cu Darth Vader.
Ați face hâța-hâța cu Darth Vader?
„Hei, dragă!”
Apoi se întoarce,
„Sunt tatăl tău.”
S-a zis cu sabia mea laser.
M-am întrebat
dacă aș suporta să fiu cu…
Parcă era o pacientă
și eu, infirmierul său.
Pot să mă culc cu invalida asta pentru tot restul vieții?
Știți ce zic? În viața reală…
Relațiile necesită alegeri.
Trebuie să-ți asumi acele alegeri.
Nu există bine sau rău. Dar alegi.
Dacă soțul tău bea prea mult.
Tu alegi să fii cu el.
Sau dacă e cartofor.
Tu alegi să rămâi.
E dependent de jocuri.
Tu l-ai ales? Da? E vina ta.
Asta-i treaba.
Să fii cu Darth Vader?
Îți place?
Nu vei folosi sabia laser.
Am spus multe povești cu fantome în ultima vreme.
Oamenii mă întreabă dacă sunt adevărate.
Nu știu, dar e încă în casa mea.
Da.
Mulți bătrâni își fac griji pentru mine.
Mă sună și întreabă: „Nas, mai ai fantoma aia?”
Răspund: „Nu știu,
dar am prins curaj. Simt că putem conviețui.”
Mă întreabă: „Ai dat ceva de pomană pentru ea?”
„Nu-ți face griji”, zic.
„Numai la asta mi-a stat mintea.
Asta-mi place cel mai mult să fac.”
„Ai făcut ofrandă?” „Desigur.”
„A fost primită?” „De unde să știu?”
„Dacă era primită, scăpam de ea.”
„De unde să știu? Trimit partenerilor mei karmici.”
„Nu, trebuie să le spui numele.”
„De unde să știu cui…
aparține sufletul?”
Înțelegeți?
Cine mi-a trimis fantoma? De unde a apărut?
Cineva mi-a spus că-s farmece. Ale cui?
„Cunosc un șaman care te poate ajuta.” „Unde e?”
„Uite numărul lui.”
Mi-a dat și locația.
„Ce are special?”
„Trebuie să-l vezi.
Îți va da cinci nume.
Apoi, va trebui să-i ceri iertare
cu tămâie, lumânări și flori.
O să dispară până dimineață.”
„Bine, o să încerc.”
M-am dus după șaman.
E în nord. Nu pot spune provincia.
Era complicat de ajuns, deci nu l-am găsit.
Am angajat
un șofer pe nume Ad.
Ad era un tânăr din nord, cu piele albă.
Un bărbat chipeș. Un puști.
M-a dus peste tot. Pe scurt,
am ajuns la o casă în stil Lanna.
Mai mulți oameni așteptau.
Mi-am așteptat rândul cam o oră și jumătate.
Am intrat în casă. Era cât scena asta.
Stătea pe o băncuță, cu o pernă triunghiulară lângă el.
M-am târât spre el. „Ce te aduce aici?” a întrebat.
I-am spus ce se întâmplă.
„Am o fantomă. Cineva mi-a spus că am fost blestemat.”
„E în regulă.
Am să-ți dau nume.”
„Da. Ce să fac?”
„Depune ofrande la nouă temple.”
Mi-a dat o listă cu temple.
„Trebuie să fie astea nouă, pentru că sunt legate de karma ta.”
„Am înțeles. Și după aia, ce fac?”
„După aia, trimite-i asistentei mele poze și clipuri cu tine, făcând ofrande.”
Am numărul lui.
După ce vizitam toate cele nouă temple,
asistenta lua ofranda drept onorariu și apoi medita.
Să comunice cu o putere superioară
și să obțină o listă cu cinci nume.
Terminasem,
deci i-am mulțumit șamanului, cum se cuvenea.
Am ieșit pe ușă.
„Așteaptă”, a spus el.
„Primul poate pleca. Celălalt, să stea.”
Primul eram eu.
Celălalt era Ad. Poftim?
„Vino la mine!”
M-am gândit că vor vorbi despre mine.
Poate știa ceva ce-mi poate pune viața în pericol.
Și nu voia să-mi zică.
Așa că am așteptat afară.
Ad a mai stat acolo încă 35 de minute.
L-am așteptat în zăpușeală.
Când a ieșit,
l-am întrebat: „Cum a fost, Ad?”
„Nu-ți pot spune aici. Să urcăm în mașină!”
Am urcat.
Am mers ceva. „Zi-mi odată!”
„Suntem prea aproape. Nu cred că pot să-ți spun încă.”
„Trebuie să știu acum. Zi-mi!”
„E o cafenea la zece kilometri de aici.”
Ne-am oprit acolo.
Ne-am așezat fără să comandăm.
„Spune-mi, ce este?”
„Am intrat,
șamanul a încuiat ușa,
a tras draperiile
și a venit la mine,
așa aproape că-i simțeam respirația.
Vorbea în dialectul nordic.”
„Ai probleme acum?”
„N-am, nu.”
„Vei avea.
Dar stai,
Îți zic cinci nume.”
„Unde să fac ofrande?”
„Nu e nevoie.”
„Atunci ce să fac?”
„Dă cămașa jos!”
Ad și-a scos cămașa. „Ce a făcut?”
„S-a apropiat și m-a întrebat:
«În ce zi te-ai născut?»
«Duminică, domnule», am răspuns.
„M-a atins cu mâna
în semne ascendente.
Luni, marți,
miercuri,
joi,
vineri,
sâmbătă, duminică.”
„Ad! Ce ai făcut?”
„Nu știam ce să fac.
Nu știam dacă e un ritual. L-am lăsat să mă pipăie.”
„Și apoi?” „M-a întrebat în ce lună m-am născut.”
„Am spus că în septembrie.”
„Ianuarie, februarie,
martie, aprilie,
septembrie.”
„Care e zodia anului tău?”
„M-am născut în anul porcului.”
„Șobolanul, boul, tigrul, iepurele,
maimuța, cocoșul, câinele.
Porcul.”
„Și apoi?”
„Mi-a spus că încă nu vede.
Lista era încă neclară.
Era incompletă. Unele erau doar nume sau prenume.”
„Ce să fac?”
„Jos pantalonii!”
L-a pus să-i dea jos
și să se întindă pe banca pe care stătea.
S-a pus pe bancă. Șamanul s-a apropiat.
L-a întrebat iar:
„În ce zi te-ai născut?” „Am spus deja.”
„Lista e încă neclară.”
Iar șobolan, bou, pipăială.
L-a pipăit constant.
Apoi Ad a plecat.
Mi-a arătat hârtia. „Iată cele cinci nume pe care le am.”
M-am uitat la ele. „Futu-i!”
Așa de tare, că se uitau la mine cei din cafenea.
„Ce naiba are? De ce a făcut asta?”
„Nu-ți face griji! Sunt bărbat, deci n-a fost mare lucru.”
„Ba da, a fost!”
Mă supără să aud despre hărțuire sexuală.
Nu se întâmplă doar femeilor, ci și bărbaților.
Am simțit…
„Eu te-am adus acolo.
Te-am băgat în asta.
Ne întoarcem.
Trebuie să-i dăm o lecție nemernicului.”
„Nu e mare lucru.”
„Nu poate scăpa basma curată.”
„Ce o să faci?”
„Îl voi confrunta, cu toți de față.”
„Șamanule, cum ai putut face asta?
Scula mea ce avea?
Eu de ce să mă duc la nouă temple?
Să umblu peste tot.
Trebuie să merg la Phitsanulok, în munți, la Bangkok.
Ca să ajung la toate nouă, îmi trebuie
o lună și să zbor de 100.000 de bahți.
Putea să mă tragă de sculă doar.
Cu ce-oi fi greșit?
Vino aici și pipăie-mă!
Mă dezbrac.”
Asta e viața pentru generația mea.
Ești fumat. Ești scos la pensie.
Cei de vârsta asta gândesc la fel.
Vrem să terminăm ce avem pe listă.
Ne bucurăm să facem ceva ce n-am mai făcut.
Unii vor
să sară din avion.
Alții vor să escaladeze munții
sau să înoate cu rechinii. Unii călătoresc prin lume.
Mie nu mi-a păsat de așa ceva.
N-am vrut să fac așa ceva.
Nu mă atrage asta.
Îmi plac lucrurile care
mă energizează.
Dar nu așa.
Am făcut ceva foarte energizant.
Am văzut un dans exotic.
Da.
Poate nu vi se par speciale dansatoarele exotice.
De ce să mergeți?
N-a fost ideea mea. Un prieten străin a vrut.
Vizita. L-am întrebat ce planuri are.
Voia să mănânce la Jay Fai's, Wat Prakeaw.
Pentru ultima oprire,
un bar de strip-tease de pe strada Bangla din Phuket.
L-am întrebat de ce. Zice: „N-ai auzit de el?
N-am să-ți zic.
Trebuie să vezi cu ochii tăi. Ești thailandez!”
Nu mă puteam lăsa privit de sus.
A trebuit să merg.
Asemenea lucruri contează
pentru mine.
Genul de lucruri
care par inutile, dar înseamnă totul pentru mine.
M-am dus în Phuket, pe strada Bangla. Am găsit barul despre care-mi zisese.
Îmi zisese că spectacolul era ceva nemaivăzut.
Nu știam nimic despre asta. Am intrat pe Bangla și pe aleea
cu dansatori.
Unii mi-au cerut poze.
Era bine. Am întrebat unde-i barul.
Mi-au spus:
„E un bar secret.
Își schimbă numele în fiecare lună, fiindcă poliția îl tot închide.
Nu pot
să-ți spun unde e acum, dar era pe strada aia.”
A arătat o stradă, și am mers pe acolo.
Am găsit localul, dar avea alt nume.
M-am dus la un tip care stătea afară.
Părea dur.
„Caut locul ăsta.”
„Ești thailandez?
Fără thailandezi. Nu poți intra.”
Thailandezii n-aveau voie. Nici nu mă miră.
„Cară-te! Fără thailandezi!” M-a alungat ca pe un câine.
Nu conta că-s Nas Udom.
Am renunțat. Bătusem atâta drum
și nici să intru nu puteam. Apoi, am văzut un tip.
Avea tatuaje pe față.
Am făcut o poză cu el pe alee.
A zis: „Ce faci, Nas?”
„Voiam să merg la barul ăsta.”
A trecut printr-un grup de străini.
„Auzi?” zice el ăluia care vindea bilete.
„Tu de colo!”
„Lasă telefonul! Nu-i voie să filmezi!”
El trebuie să fie șeful.
Faptele mele bune dădeau roade.
Era răsplata mea.
Eram singurul thailandez din bar.
Sala era cam atât de mare
și plină de coreeni, chinezi și tot felul de oameni.
M-a condus chiar în față.
Chiar aici. Chiar lângă scenă.
Era puțin mai sus.
Cam așa.
Spectacolul începuse deja.
Cum am ajuns, era un spectacol…
Bun. Era…
o femeie de vreo 40 de ani.
A ieșit, dansând lasciv,
dar arăta de parcă nu dormise destul.
Parcă era obosită și subnutrită.
Și poate avea probleme financiare.
Dansa de parcă văzuse multe la viața ei.
Deci, dansa.
Era muzică de dans. V-aș fredona-o,
dar aș plăti drepturi de autor.
Dacă fredonez ceva în spectacol, aș putea fi dat în judecată.
E greu cu umorul, în ziua de azi.
Echipa mi-a zis
să-l cânt mai bine pe ăsta. Li s-a dat voie.
E Thatthong Sound.
Cum era să danseze pe Thatthong Sound?
Nu știu versurile, de fapt.
Thatthong Sound
Ne uităm la stele
Nu merge!
Să zicem că dansa.
După o vreme, a venit să ia un bol.
Era un bol pentru pești, cu margini denivelate.
Era cam așa de mare, cu apă.
L-a luat
și l-a pus aici.
L-a pus fix aici.
Apoi,
s-a crăcănat deasupra lui.
Încă se auzea muzica.
Doamne, un cântec mai ușor nu puteați alege?
Apoi s-a oprit cântecul.
Zbang!
Era goală pușcă. N-avea nimic pe ea.
Zbang!
A mișcat din șold.
A ieșit ceva viu
din ea…
Din păsărică.
Așa i se zice, păsărică.
I-a ieșit ceva din păsărică.
A ieșit
și la început nu s-a mișcat.
A aterizat în apă și s-a ridicat la suprafață.
Știam că e un pește.
Știam după formă. Se mișca puțin.
Era un pește. Dar nu înota.
Nu știu de ce.
Poate era în stare de șoc.
Poate se lovise la cap.
Vă imaginați impactul?
După o vreme, s-a obișnuit cu apa.
Făcea din aripioare…
A început să înoate.
Înota prin vas. Eu eram în față. Uite-așa de aproape.
Vedeam că e pește.
Dar mă uitam: „Ce pește e ăla?”
Ce fel de pește?
M-am întrebat, ca toată lumea.
Un somn.
Mi-a căzut fața, ca și vouă.
Cam așa era de mare.
Atât de mare. Eram chiar acolo.
Un somn!
Cum ieșise un somn de acolo? Aveam atâtea întrebări.
Cum era posibil?
N-o înțepau mustățile?
Am prins unul când eram mic și m-a înțepat. M-a durut rău.
Unde băgase mustățile?
Unde, cum le băga?
Cât eu eram perplex, a dat iar din șold.
Acum erau trei
înotând în bol.
Acum înțeleg de ce zicea prietenul meu străin
că era păcat să nu văd așa ceva.
Chiar mi-a lărgit orizonturile.
Am fost vrăjit.
I-a scos pe toți trei.
Am fost foarte impresionat.
N-am avut decât un bacșiș să-i dau.
I-am dat tot ce aveam.
I-am dat un bacșiș.
Apoi și-a strâns recuzita.
A venit altcineva.
Și ea avea un bol, dar unul gol.
Poate peștii erau acasă.
Cu mama lor.
Nu? Care tocmai îi născuse.
Ți-e somn sau râzi?
Te apleci pentru că râzi sau adormi?
Tocmai am atins apogeul.
Cu ce am greșit?
Care e problema?
Sunt cu ochii pe tine.
Revenind la bol.
Asta avea cam 30 de ani.
A pus vasul jos.
A început muzica.
Hai să nu ne complicăm, să fie același.
Chiar mă chinui.
Dansa pe o muzică sexy.
Dansa sexy. Apoi s-a oprit muzica.
A dat din șold și a scos un…
Știți ce?
Era patruped.
O țestoasă.
O țestoasă japoneză.
Era rotundă, cam atât de mare.
O țestoasă japoneză adorabilă.
O țestoasă japoneză.
Iar erau trei. Înotau.
Mama țestoaselor.
Deci așa arată.
Ce să-i dau pentru așa ceva? I-am dat un bacșiș uriaș. A plecat.
A fost foarte profesionistă,
dar nu părea să-i placă slujba ei.
Cred că
e ca și cum,
nu știu,
treaba-i treabă.
Măcar i-a plăcut mai mult decât ăsteia.
O să mă mai iau de tine!
Nu te las să adormi.
A luat vasul și l-a pus deoparte.
A ieșit a treia femeie.
Nu era prima.
Nu știu câți ani avea. Era mai în vârstă.
A dansat și ea.
Au ieșit așa, toate, dansând sexy.
Când s-a oprit muzica,
anticipam deja.
Anticipam ce-or să scoată.
Nu aveam cu cine vorbi,
pentru că erau doar străini.
Cred că nu se așteptau să fie un thailandez în public.
Ce urma să iasă?
Stătea acolo,
dar nu a ieșit nimic.
Nu era niciun castron.
Dar, după o vreme, ceva și-a ițit capul.
O pasăre.
O pasăre galbenă a scos capul.
Apoi a făcut poc!
și i-a zburat din păsărică.
I-a zburat din păsărică.
Vă jur, a fost mai palpitant
decât să sari din avion fără parașută.
Sau să înoți cu crocodilii.
Sau să urci pe Everest.
I-a ieșit o pasăre din păsărică.
La doi metri în fața mea.
Parcă…
Era ca o scenă dintr-un film,
dar era pe bune. A zburat.
Pasărea a zburat.
A zburat prin cameră.
Nu zbura în picaj, ca în filme.
Mai degrabă ca o pasăre zburătăcind prin casă.
Era speriată.
Tocmai ieșise dintr-o peșteră, și dăduse de toți acești oameni.
Publicul făcea zgomot ca voi. A zburat într-o oglindă și un perete.
Publicul urla.
Era de parcă
aveau un scenariu.
A zburat și unde a aterizat?
În fața mea.
Aș vrea eu să fi născocit, dar așa a fost.
N-a aterizat așa.
Ușurel, așa.
A aterizat aici și apoi a alunecat.
Fleoșc! Și apoi, sub masă.
S-a băgat sub masă.
Și ochii tuturor
erau chiar aici, își făceau griji pentru pasăre.
A intrat sub masă și m-am gândit
să-mi ridic picioarele. Am vrut să-i ajut s-o prindă.
Mi-era frică să n-o calc.
Putea fi copilul ei legitim.
Ce mă făceam, dacă-i omoram copilul?
Așa.
A venit personalul s-o ia.
Cum le zice?
Chelnerițele și șefa au venit să ajute.
„Sus picioarele, vă rugăm!”
Se adunase lumea.
Femeia care eliberase pasărea,
mama păsărilor, a venit la mine.
Aici era Nas Udom.
„Stai pe loc! Să n-o calci.”
Când era în fața mea, s-a…
„Salut!”
„Ăsta nu-i Nas?”
„E Nas Udom!”
Uitase de pasăre.
„Nas Udom”.
„La naiba! Nas Udom e aici!”
I s-a schimbat complet starea.
Părea încântată.
„Nas! Cum ai intrat? Cine te-a lăsat să intri?
Te văzusem, dar credeam că ești Jackie Chan.
E chiar Nose Udom. Stai!”
I-a zis chelneriței: „Adu un pix și hârtie!
Te urmăream când eram mică.
Adu hârtia aici!”
S-a târât mai aproape de mine.
„Îmi dai un autograf, te rog?”
Trebuie să înțelegeți
că era goală pușcă.
Ceea ce nu e mare lucru pentru ea. E uniforma ei.
Nu? E uniforma ei de muncă.
E ceva normal.
Probabil făcea asta de un deceniu.
Nu era nimic nou.
S-a lăsat pe vine.
„Te rog să semnezi!”
Cât făceam asta,
nu știam unde să mă uit.
Era prima dată când nu mă simțeam ca o vedetă.
Mă simțeam ca un ginecolog.
Semnătura mea era împrăștiată.
Era…
Erau prea multe de procesat. Pasărea…
Și apoi a venit și s-a crăcănat…
Ea fiind o fană așa de înfocată.
Asta era altceva.
„Nu pleca nicăieri! După ce termin, putem să facem o poză?”
A vorbit cu mine o vreme.
Parcă…
N-am știut ce să spun. Eram siderat. I-am dat un bacșiș gras.
Apoi i-am găsit pasărea.
A luat-o și a mulțumit publicului. Am aplaudat-o.
„Fiindcă ești aici, îți ofer un bis.”
Un bis?
Voiam să știu ce va fi.
A dispărut, probabil să discute
ce să-mi prezinte.
În scurt timp, au ieșit toate trei,
cărând o grămadă de banane.
Erau banane verzi.
Le-au cărat împreună.
Muzica era săltăreață. Dansau. Și au adus bananele.
Apoi a scos o banană
și a decojit-o.
Și apoi…
ea…
a luat banana
și și-a înfipt-o așa, în poziția asta.
Mă întrebam de ce.
A băgat-o de tot.
Apoi a avut loc un anunț.
A venit DJ-ul.
„Cine vrea să țină coșul?”
Credeți că…
Credeți că ratam o așa ocazie?
În niciun caz! Mi l-a împins.
„Haide sus!” Am urcat pe scenă.
Pe scenă, țineam coșul. Nu știam de ce.
Nu știam cum să mă port. „Ce să fac?”
„Ține-l așa! Prinde-l, dacă iese ceva!”
Coșul era acolo.
A început muzica. Au numărat, „Unu, doi, trei”, a împins,
și a ieșit banana.
A țâșnit.
Tot nu știam ce să fac. O scăpam.
Ce să fac? Am plonjat.
Publicul aplauda ca voi acum.
Parcă eram un cuplu care muncea împreună.
Eram în extaz. Mi-a plăcut.
Când s-a terminat spectacolul,
s-a înfășurat într-o pătură
și a venit să discute îndelung cu mine.
Simțeam că aflasem lucruri foarte interesante.
Am întrebat-o
cum și-a băgat chestiile alea acolo.
Zău! Am întrebat-o: „Unde au dispărut?”
N-am vrut să insist, pentru că era femeie.
Răspunsul ei a fost simplu.
„E o abilitate, Nas. Trebuie s-o deprinzi.”
„Ea e mătușa mea.”
„Abilitatea a fost transmisă de-a lungul generațiilor în același sat.”
„Nu oricine poate face asta.”
„E o abilitate specială.”
Și chiar o cred.
„Uite, mai ia niște bani! Mi-a plăcut mult. Mulțumesc mult.”
Ne-am luat rămas-bun, și m-am întors la Bangkok.
M-am dus la birou să le spun subordonaților mei.
M-am lăudat.
„M-am dus să văd un dans exotic cu păsări…”
Unul mi-a spus:
„De ce te-ai dus atât de departe? Au așa ceva în Pattaya.”
„În Pattaya sunt doar meciuri de ping-pong.
Am văzut eu.”
„Ăsta e mai tare.
E cu stripperi.”
„Se dezbracă și atât.
Toate barurile gay au așa ceva.”
„Asta e altceva.
Serios!
Am fost cu niște prieteni.
Apoi mi-am dus părinții.
Mama a plâns.”
Un fiu atent. Îmi place asta.
Dar n-am luat-o pe mama. Am luat personalul de la birou.
Eram opt într-o dubă.
Opt eram. Patru femei, patru bărbați.
În biroul meu, chiar este o prioritate asta.
Munca? În fine.
Asta facem noi.
Am fost în Pattaya. Primul spectacol era la 21:00.
Biletele costau 400 de bahți.
Eu purtam mască, dar ceilalți nu. Nimeni nu m-a recunoscut. Ne-am așezat.
Știam că cel mai bun loc e în față.
Am stat toți opt pe un rând.
Erau bărbați și femei în spectacol.
Femei mai văzusem, deci nu eram cine știe ce entuziasmat.
Dar era una care fuma…
Fuma cu păsărica.
A fumat două.
Parcă trăgea și sufla.
Cum făcea asta? Și mai și sufla?
De unde ieșea?
Mă uitam cum trage și scoate fum.
Săgețile cu baloane
n-au fost cine știe ce.
M-am uitat doar. În sfârșit, au venit bărbații.
Asta așteptam.
Locul și scena erau cam atât.
Era o scară în spirală.
Lumina era mai slabă ca aici.
Era luminat doar aici.
Acolo era scara.
Lumina era fosforescentă.
Chestiile albe ieșeau în evidență.
Primii au fost tineri.
Păreau de la țară. De parcă ar fi venit din junglă.
Aveau pătrățele
și tatuaje sacre.
Au coborât pe scări în chiloți.
A pornit muzica.
Au coborât încet.
Așa.
Muzica și proeminențele lor distrăgeau atenția.
Erau patru.
Am crezut că-s false.
Că nu-s reale.
Erau prea lungi ca să fie reale.
Nu are cum.
Au plecat.
Camera era întunecată, dar strălucea cumva.
Nu părea o sculă.
Părea braț în ghips.
Cum de era mai mare decât chiloții?
Ce nebunie! Mergea…
Am văzut-o pe întuneric.
Uite-așa era umflătura!
Nu se poate! N-are cum!
Minciuni de păcălit turiștii.
Cei patru erau pe scenă.
Cei Patru Regi Cerești.
Au început să danseze sexy.
Se mângâiau.
Unul dintre ei a aprins lumânări.
Și a lăsat ceara să curgă pe el.
Era foarte sexy. Muzică senzuală.
La finalul spectacolului,
noi opt ne întrebam dacă era pe bune.
Pentru că era încă în pantaloni.
Eu m-am gândit că sigur e un vibrator.
Tăiat în două și pus peste cel adevărat,
ca strat suplimentar.
E un truc ieftin. Nici măcar nu merită spectacolul.
Apoi au apărut mai multe femei. În fine.
A început al doilea număr cu bărbați.
Muzică.
Stai puțin!
Nu venise cu mâna goală. Avea un bidon de apă.
Un bidon de mărimea aia
are cam cinci litri.
Cinci litri grei.
Ai tu un bidon? Mi-l dai?
Vreau să înțeleagă. A coborât așa.
Chiar și așa, e greu.
Chiar așa era de mare.
Muzica!
Avea un mers mai șmecher.
A început să danseze senzual. Nu știam de ce a adus apa.
Legată de bidon
era o sfoară.
Stătea așa.
Până pe aici.
Cam 20 cm.
A venit.
„Ce se întâmplă? Pentru ce e?” mă întrebam eu.
Apoi s-a dus
la Naew, în public.
Naew e cea care mi-a dat apa.
I-a zis:
„Atârnă-l, te rog!”
„De ce?”
„De aici.”
Apoi și-a dat jos chiloții
și era să-i dea una în bărbie lui Naew.
O dădea gata, dacă era mai aproape.
Era sculată ca…
„Atenție!” am zis eu.
M-a întrebat:
„Să o fac?” N-a răspuns nimeni.
„Cred că da.”
Nu voia un răspuns pentru că voia să încerce.
I l-a legat ca pe o ghirlandă unui politician.
Când îl lega,
ai fi zis că cei cinci litri de apă
ar fi făcut bidonul să alunece.
N-a fost așa, la naiba!
Stătea ferm. Și…
Bidonul atârna încă.
Era deasupra solului.
A folosit… Nu știu cum să-i spun.
„Scula” nu sună bine.
Nu-i îndeajuns de respectuos.
Să-i zicem „dânsa”.
Nu era orice dânsa.
Dacă altele sunt așa, asta era…
O dânsa!
Asta da, dânsa!
Dacă-ți dă peste bărbie, s-a zis cu tine!
A ridicat apa cu dânsa!
Toată lumea a aplaudat, chiar și proprietara!
Coreeni, japonezi, toate neamurile.
Unu, doi, trei, patru, cinci, șase, șapte, opt, nouă, zece. Ura!
I-a dat drumul și a căzut.
Adică…
M-am simțit ca înainte, cu pasărea.
Ridicase bidonul cu dânsa.
Cum de-i acest popor atât de minunat, și eu abia aflu?
Am ajuns la vârsta asta fără să știu.
Am crezut că spectacolul atinsese apogeul.
Apoi, a zis: „Stați! Iată-l pe fratele meu cel mare!”
Îl chema Arty. Era un tip deschis la ten.
E din Isan. Era colțos. Părea să-i placă munca.
A zis: „E rândul meu.”
A luat două bidoane.
Astea două aveau frânghii mai lungi.
I le-a dat lui Am, soția lui Bella.
Soțul ei era lângă ea.
Bella e un tip solid.
Dacă v-ați uitat la Kao Kon La Kao, el era moderatorul.
Am e o persoană foarte amabilă.
Nu-și pierde răbdarea.
„Atârnă-le, te rog!” i-a zis tipul.
Am făcea așa.
Până la urmă, a făcut-o.
Al lui Arty era și mai mare.
Când sfoara a fost legată…
Cum a fost posibil?
S-a încordat. A numărat de la unu la zece.
În timp ce ea le atârna,
soția lui Bella arăta așa.
„Nu-mi place. N-ar trebui.”
Dar apoi, parcă se trezise ceva în ea.
Țopăia.
Avea gura căscată.
Îi dăduseră lacrimile.
Pentru restul serii.
Nu glumesc.
Le-a ridicat, 10 secunde. Le-a lăsat jos. L-am aplaudat furtunos.
Alții erau uimiți. Am văzut și a trebuit să ne înclinăm.
A părăsit scena,
să-și adune bacșișurile într-o pălărie de cowboy.
I-am dat bacșiș,
dar eu tot sceptic eram.
Era vreo proteză?
Era adevărată? Abia o zărisem.
N-o pipăisem.
Cât umbla el cu pălăria,
a coborât
și până la public
și peste tot.
Unii au dat doar puțin. Nu mulți au dat bacșiș.
A venit la noi și am profitat de ocazie
să-l întreb dacă-i adevărată.
Poți lua apa?
Bine.
Încearcă s-o ridici.
„E adevărată?”
Umbla și-și lua bacșișurile.
„E adevărată?”
Nu a vrut să spună.
În schimb, a venit din spate și ne-a bătut cu dânsa
pe spinare.
Niște atingeri pe spinare.
Ca un masaj la gât și la umeri, din spate.
Asta era Naew.
„Am o contractură”.
Patru au trecut să lucreze la ea,
de parcă era ceva obișnuit pentru ei.
Au ciocănit-o pe coapse. A țipat.
Țipa de bucurie.
Cei patru au terminat.
Le-am dat bacșiș, de bucurie.
Am dat vreo 10.000 de bahți bacșiș în noaptea aia.
Am rămas fără bani.
Am mai schimbat din bancnote, să am de unde da.
Sunt talente speciale. Trebuie să-i sprijinim.
Am împrumutat de la angajați. „Adu bani! Merită mai mult.
N-am mai văzut așa ceva.”
Acum știau că ne place, așa că s-au străduit.
S-au concentrat pe noi.
Erau patru laturi.
I-au ignorat pe toți.
Chinezii abia le-au dat bacșiș.
Așa că tot veneau la noi.
După spectacol, au venit mai multe femei.
Noi plecam, eu mă distrasem de minune.
Fusese grozav. Eram tare vesel. Ea mi-a zis: „Nu pleca încă!”
Proprietara face: „Nu pleca încă!
Urmează finalul. E și mai tare.” Cum e posibil?
Așa că am așteptat.
A venit timpul pentru final.
A pornit muzica.
Au ieșit patru tipi
cu niște tobe înalte.
Tobe înalte.
Duceau tobele înalte mai scurte.
Vi le închipuiți? Alea mai scurte.
Erau două tobe și patru tipi.
Am crezut că ne vor distra.
Am dansat și i-am aplaudat, ca la concert.
Au coborât.
Unul dintre ei mi-a cerut să lovesc toba.
Tot nu știau că sunt eu. „Lovește-o”, a spus el. Așa am făcut.
Era o tobă din piele.
M-a durut mâna. Era un punct negru în centru.
„Încearcă!”
Mi-a dat o tobă.
Apoi i-a dat una lui Naew.
A luat-o.
Imaginează-ți că ești Naew și ții toba.
Ține-o în mână!
Membrana tobei era aici.
Apoi a întrebat-o pe Naew
„Câte cha”?
Naew a zis: „Cha-cha-cha”.
El s-a poziționat.
Și-a dat jos pantalonii.
Și a lovit toba cu dânsa.
Naew nu știa cum să reacționeze.
A început să danseze.
El a zis: „Încetează! Te rog, nu dansa!
Am dat peste muchie.”
Apoi a bătut ambele tobe.
Ce fel de ritm e ăsta?
Vă zic eu.
Mi-a plăcut la nebunie.
Am căzut pe spate în timp ce făcea asta.
Eram la pământ.
Am căzut de pe scaun de râs.
Tobele au fost uimitoare. Lumea credea că am leșinat.
Ne înnebuniseră.
Au bătut la tobe
și le-am dat bacșiș.
Le-am dat mulți bani.
Dar încă aveam dubii.
Nu eram convins că e adevărată.
Când au terminat,
m-am ridicat și am întrebat:
„Pot să pun mâna?”
Trebuia să știu.
A zis, fără să ezite: „Sigur!”
Stătea așa. „Haide!”
Aceea a fost una dintre cele mai memorabile clipe din viața mea.
M-am ridicat
și i-am pus mâna pe dânsa.
Ridică-te un pic! Nu-i nevoie să mă atingi.
Ca să vedeți cum a fost.
Ridică-te! Întinde mâna! Să ne prefacem.
Apucă-l!
Așa a fost.
L-am apucat așa,
apoi l-am mângâiat de la bază la vârf.
Am strâns. Voiam să știu dacă e fals.
Injectaseră ceva? Era ceva peste? Un efect?
Dar era real.
Am exclamat: „Ăsta da, anaconda!”
Îți umplea mâna.
Nu știu cum să-i spun.
Era ca bambusul umplut din Nong Mon.
Sau cârnații de porc din Ubon.
Cum să îi spun?
Am fost atât de fascinat că am intrat în transă.
Am vorbit ținându-i-l în mână.
„De unde ești?
Din Sa Kaeo?”
„A fost mereu așa mare?”
Mi-a spus:
„N-am încercat niciodată s-o măresc.
E un defect din naștere.” Ce lăudăros!
Aș vrea eu să fi fost așa defect.
„Zău? Din inimă îți zic,
sunt încântat.”
Pe bune!
Știți când strângi ferm mâna unui străin, când îl cunoști?
Eu i-am scuturat scula.
„Încântat!”
L-am strâns bine. „La naiba! Ești grozav.
Cum de stă așa de țeapănă?”
„Am o tehnică specială,
dar e un secret.”
Discutam așa. „Dar el? De unde e?”
Unul era din Bueng Kan.
Ceilalți, din Suvannakhet și Laos. I-am apucat pe fiecare
în timp ce vorbeam cu ei.
Am avut o discuție lungă.
După ce am terminat de vorbit, ne-am despărțit.
Am fost impresionat și fascinat.
Trebuie să mărturisesc, și voi scoate asta la montaj.
M-am întors la hotel, gândindu-mă tot timpul,
„Nu poate fi greu.”
Era aproape miezul nopții.
Mersesem să iau khao tom după spectacol și m-am întors.
Apoi am făcut un duș.
Stăteam în fața unei oglinzi imense în hotel.
Mai întâi, am încercat cu ochelarii.
Cu ăștia.
Tu pari somnoroasă. Voi sta aici.
Doamne!
Imediat ce i-am atârnat, au căzut.
Erau să se rupă brațele. Sunt singura mea pereche.
Aproape s-au spart, lovindu-se de podea.
Poate alunecaseră din cauza șnurului.
Cumpărasem Yakult în după-amiaza aia.
Ar trebui să încep de acolo. L-am scos din frigider.
Ia să agăț astea!
Am pus două sticle mici.
Doamne!
Tot prea grele?
Trebuie să le golesc mai întâi.
Am băut tot.
Au mai rămas doar sticlele și folia.
Tot nu mergea.
Știți ce am reușit să țin?
Folia de la capace.
Le-am făcut semicercuri. Asta puteam.
Tot spectacolul ăla
a distrus viețile soților tuturor invitatelor.
Gata!
Am fost doborâți.
Îl mai știți pe Bella cel solid?
Înainte de spectacol, fusese singurul bărbat din viața soției lui.
Apoi, ea a dat peste ceva…
ceva mai bun.
Acum se mi plânge mereu. „De când ne-ai dus la spectacolul ăla,
când facem duș
și mă vede gol, știi ce face?”
„Cirip-cirip”.
„Ca adulții, când văd un copil gol.
Așa îmi face.”
Cred că e un talent special.
Au zis că trebuie să ascundă localul,
sau îl închide poliția, uneori.
„De ce?” m-am întrebat.
Acestea sunt talente speciale și unice.
Au valoare.
Să-ți poți folosi scula
sau păsărica atât de eficient
nu e diferit de un fotbalist englez
care jonglează cu mingea, mergând 48 de kilometri.
E o abilitate a capului, nu?
Un scafandru danez, dintr-o respirație,
coboară 202 metri și bate recordul mondial.
Are plămâni buni.
O americancă oprește ventilatorul cu limba.
Într-un minut, a scos partea din față a ventilatorului
și l-a oprit.
Cu limba.
L-a oprit de 35 de ori într-un minut.
Își folosea talentul.
Dacă ai scula mare, ia și bate toba cu ea!
Sau scoate păsări din păsărică.
Păsări, țestoase, pești.
Cel mai tare sanctuar pentru animale.
Cred că guvernul trebuie să îi susțină în loc să îi ascundă.
Lăsați rușinea!
Să încurajeze și să învețe!
Să fie ca masajul thailandez. O putere super-delicată.
Să fie nu o putere discretă, ci una super-delicată.
Puterea părților voastre delicate.
Transmiteți-o,
să știe toți ce poate face o păsărică.
Că e ca un depozit.
Alcazar și Tiffany ar putea face mai mult decât mimă.
Au doar mimă și umor.
Dacă tot își fac operație.
Să-și mai facă loc
de alte animale.
Să nu se oprească la păsări. Să fie și crocodili.
Străinii adoră crocodilii. Sau pește-balon.
Peștii-balon sunt drăguți când se sperie.
Sau să fie secret, o surpriză în unele zile.
Să iasă Crybaby sau altcineva.
Ai putea promova asta.
Și de ce să te oprești la tobe?
Mai sunt atâtea instrumente muzicale!
Poate un xilofon thailandez? Să se țină pe după gât?
Să concurăm cu americanca, să oprim ventilatoare cu dânsele.
Ar trebui susținut așa ceva, nu ascuns.
Să fie promovat la Turism.
De ce să dai sute de milioane să te reprezinte un actor faimos?
Fă TikToks! E ușor.
Invită oamenii să vadă. E o putere super-delicată.
Preluați ideile! Nu mă deranjează.
Să zică lumea din Pattaya sau Phuket
„Bună, bun venit!”
Are sens?
„Bună, bun venit! Spectacol! Fără taxă. 400 de bahți berea.”
„Poftim la spectacol! Cu plăcere! Distracție plăcută! Energie!”
„Poftim putere feminină! Poftim pești! Poftim țestoase!”
„Poftim păsări, crocodili!”
„Poate pești-balon.”
„Ping-pong, baloane, fumat, banane.”
„Veniți să vedeți!”
„Superman bun!”
„Superman bun! Strânge bine mâna! Poți să strângi și scula!”
„Sculă mare, cântă cha-cha-cha.”
„Scula mare care ridică bidoane.”
„Scula mare care face masaj. Superstar cu penis uriaș.”
„Scula mare care masează! Scula nemuritoare!”
„Scula liber-profesionistă!”
„Bun venit în Thailanda””
„Cei săraci au drepturi?”
„Dar avem sculă.”
„Dar avem păsărici.”
„Hai să fie, Thailanda! Jos chiloții!”
„Să încetăm cu prostiile, pentru bunăstare în popor!”
Aveți grijă pe drum!
DEAW SPECIAL: PUTEREA SUPER-DELICATĂ
Trezește-te! Mulțumesc!
Subtitrarea: Elena Irimia