Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mina damer och herrar och hbtq,
vi välkomnar den oförliknelige…
En vild, galen applåd för den oförliknelige
Udom Taephanich.
Tack så mycket.
Okej, tack så mycket. Tack.
Klappa händerna om du är riktigt glad
När nån går upp på en scen och folk jublar och klappar händerna
måste personen vara ganska känd.
Så jag vet att jag är känd.
Sanningen är att jag vet att jag är känd. Jag är rätt populär.
Men om jag ombads ange ett exakt värde? Jag har ingen aning.
Jag vet inte, för det finns inga mått för berömmelse
på samma sätt som decibel mäter ljud.
Jag vet inte hur känd jag är.
Kändisar, skådespelare och sångare vet när de går ut,
och folk ber om foton och autografer.
De vet att de är kända, men de vet inte hur mycket.
Jag insåg hur känd jag är
när Vinij Lertratanachai bjöd in mig att spela fotboll.
Känner ni till honom?
Han ordnade matchen mellan Liverpool och Man United.
Det var sjätte gången han ringde. Jag sa att jag inte kunde,
för han var borta i Bang Pa-In, och jag var i Bang Kapi.
Det är lång väg dit.
Jag skulle komma hem sent om jag åkte och spelade.
Jag svarade: "Jag är upptagen. Jag har ont i knäna. Jag har nyss opererats.
Jag har inte spelat sen min tid som munk."
Men han ringde igen, för sjätte gången. "Vi åker och spelar fotboll."
Som vanligt kom jag med en ursäkt.
"Jag ritar nu. Jag har inte tid."
"Du kommer inte att ångra dig. Imorgon klockan fyra."
"Vem ska spela? Jag vill inte. Jag har inte ens några skor."
"Jackson Wang."
"Spela med Jackson Wang? Menar du allvar?"
"Ja, han är här i landet. Han gillar att spela när han är ledig."
"Kommer han verkligen?"
Vid det laget skulle jag ha åkt ända till Betong.
Det är Jackson Wang, för tusan!
Ni skulle behöva köpa en dyr biljett och åka ännu längre för att se honom.
Min brorsdotter Ratsamee är ett stort fan.
Hon betalar massor för att se honom på långt håll
medan jag hade chansen att spela i samma lag som honom.
Så jag sa ja.
Tidigt nästa morgon åkte jag och köpte skor.
Sen sa han att det var super-VIP. Det är en exklusiv grupp.
Jag kände mig speciell. Jag tänkte köra dit själv.
Men min brorsdotter, Ratsamee,
fixade håret innan gryningen.
Hon dök upp helt uppklädd.
"Snälla, får jag följa med?" "Nej, det är en privat match."
"Snälla, jag vill bara se Jackson Wang. Förra gången var han så långt borta."
Jag sa: "Jag vet inte hur nära du kommer. Hans livvakter är tuffa."
Ni har väl hört talas om dem?
"Snälla? Jag kan se på utanför stängslet. Snälla."
Så jag lät henne köra.
Vi kom dit. Planen var vid RCA.
Det var massor av livvakter, som om ordet hade spritts.
Hundratals fans väntade utanför stängslet för att få en skymt av Jackson Wang.
Jag tänkte
att det vore elakt att lämna henne utanför.
Så jag sa: "Ratsamee, jag ska få in dig."
Det skulle bara vara jag.
Hon frågade: "Hur ska det gå till?" "Om de frågar, säg att du är min massös."
"Men jag kan inte massera."
"Du måste.
Om du har tur kanske Jackson får kramp, och du kan ge honom ljumskmassage."
Plötsligt var hon motiverad att gå in.
En vakt frågade vem jag var. "Du är Nose. Vem är det?"
"Det här är min massös." "Åk till VIP-zonen."
Vi parkerade i VIP-zonen.
Jag sa: "Bär mina saker. Då ser du ut som min massös."
Vi gick ungefär 15 meter
till ett gym med glasväggar, som det här rummet. Vi gick in.
Jackson Wang var där och gjorde en muay thai-dans med Tony Jaa.
Har ni sett TikTok-klippet? De dansar, och han vänder sig mot mig.
Sen börjar Tony Jaa visa mig runt.
Min brorsdotter var närmare än hon kunnat föreställa sig.
Vanligtvis skulle hon få höra: "Gå härifrån. Försvinn. Du är ingen VIP."
Men nu var det: "Kom, följ med oss."
Jackson Wang stod där. Och hon…
Jag sa till henne: "Ta ett foto. Använd mobilen."
"Farbror,
mina händer är svaga."
Jag har aldrig sett nån få svaga händer. "Mina händer är svaga."
"De kan inte vara svaga nu. Det här är din chans."
"Han är…"
"Åh, wow."
"Se så, ta en bild." "Jag vill inte störa honom."
"Det är inte rätt läge för hyfs!"
Till sist
hade han dansat klart med Tony Jaa, och de tog med oss för att byta om.
Jag följde efter Jackson Wang in i omklädningsrummet
där det fanns modeller och skådespelare
från den nya generationen.
Jag minns att Golf Pichaya var där.
Och Khem Hussawee.
Alla var minst 175 centimeter långa med ljus hy.
Och de bytte tröjor. De var så många.
Oat Pramote kände igen mig. "Nose, hej."
Jag hälsade och gick och satte mig med dem.
Det fanns bänkar och tröjor. Strumpor hade lagts fram.
Jag tog fram skorna och tog på svarta kläder.
Jackson Wang var i det svarta laget, så jag satte på mig dem.
Då sa Oat till mig: "Du är i det andra laget."
"Va? Jag fattade inte det." "Det där är ditt lag."
Gissa vem som var i det andra laget. Vinij Lertratanachai.
Vinij presenterade mig för en annan man. "Det här är Nepals ambassadör."
Nepals ambassadör! Supergammal kille.
"Och han bredvid är brorson till kungen av Bhutan."
Jag visste inte hur jag skulle bete mig.
Där är Jackson Wang. Här är kung Jigmes brorson.
Ska jag buga? Vad bör jag göra när jag passar bollen till honom?
"Snälla ers höghet, ta frisparken"?
Jag visste inte hur jag skulle bete mig och ville inte spela i det laget.
Jag kom för att spela med Jackson Wang.
Jag ville passa till honom. Bekanta mig med honom. Prata.
Vara ett lag. Peppa varandra innan matchen.
Det hade varit en ära. Men jäklar också.
Jag var med i gubblaget. Och min position var som anfallare.
Anfallarens jobb är att göra mål. Jackson Wang var anfallare i svarta laget.
Vi var långt ifrån varandra. Under matchen såg vi bara varandra på avstånd.
Jag hade inte spelat på länge. Jag fick kramp efter fem minuter.
Klockan var fyra och det var hett ute. Tusan.
Jag hade det tufft, men det var fans på stadion utöver de som var utanför.
Det var runt 100 fans i VIP-zonen.
De kom med thailändska skådespelare som skådespelarnas managers
och managers för ett utländskt lag.
Ungefär 100 stycken. De var vid planen bakom en rad med buskar.
De fick inte korsa den vita linjen. De stod utanför med kameror och linser.
En hel skock.
Jag spelade i fem minuter och bad att få bli utbytt.
Jag pallade inte. Jag brydde mig inte längre, för jag kunde inte se honom.
Jag ville dra.
Men gubblaget hade inga avbytare.
Jag gick bara runt. Jag kunde inte fokusera på matchen.
Jag ville ha ett parasoll. Vad fan gjorde jag där?
Matchen sändes inte.
Om det fanns tv-kameror hade jag…
Men ingen såg på. Jag såg hemsk ut.
Till sist var jag tvungen att gå. Jag var så varm.
Det fanns inga träd vid planen, så jag fick…
Det fanns en idrottshall. Jag stod i skuggan av den.
Det var då jag insåg hur känd jag var.
Fansen stod vid buskarna för att titta på Jackson Wang
och vände sig om för att titta på mig tio meter bort.
Jag gick från planen till buskarna.
"Hörni! Hallå, hörni!
Där är Nose. Det är Nose! Vi tar en bild med honom."
Två eller tre kom bort till mig.
"Vill ni ta en bild med honom?" Nån ropade:
"Visst."
Så berömd är jag.
"Visst"-nivå av berömmelse. Jösses.
Det var som om en kniv hade stuckits i mitt hjärta.
Jag såg redan hemsk ut i fotbollshorts med krumma ben och mörk, flammig hy.
Och sen…
"Visst." De kom och tog bilder.
De tog dem för att slå ihjäl tid.
När matchen var över tog de oss tillbaka till omklädningsrummet
för att duscha.
Jag lämnade planen först. Jackson Wang och hans lag kom bakom mig.
Allihop var så snygga.
Jag vågade inte gå med dem. Jag gick före dem.
Jag minns det tydligt. Tre personer i mörka tröjor kom fram till mig.
"Nose?"
De var i min ålder, som om vi vuxit upp samtidigt.
Som om de varit på mina tidiga shower. "Får vi ta en bild?"
Jösses. Jag var så glad att nån ville ta ett foto.
Jag sa till dem: "Vänta lite, jag måste kissa."
Jag kunde inte hålla mig längre.
"Jag ska gå på toaletten. Jag kommer strax."
Så jag gick för att kissa.
Jag gick in.
Jackson Wang och hans lag var där.
De bytte om.
Om jag gick ut för att bli fotad skulle jag missa Jackson Wangs bara överkropp.
Om du var där med Jackson Wang utan tröja, skulle du gå därifrån då?
Jag ville stanna och se. Alla bytte om.
Alla hade sexpack, förstås. Men deras auror. Deras utstrålning.
Jag har sett människor med ljus hy, men strålande hy som denna
ser man sällan.
Jackson Wang måste äta neonskyltar till middag.
Det var nåt speciellt med honom.
Spelarna och gubbarna bytte om och duschade.
Jag hängde framför Jackson Wangs bås i hopp om att se en skymt av honom.
Så jag skulle ha nåt att berätta för mina barnbarn.
Okej, jag gjorde det jag kommit dit för.
Jag blev klar och gick ut igen, som jag hade lovat.
För jag är vuxen. Jag håller mitt ord.
Jag gick ut.
Och där ute stod hundra personer och väntade
på Jackson Wang som duschade.
Jag kom ut.
Livvakterna kom fram till mig.
"Nose, vem letar du efter?"
"Tja, tre personer i min ålder.
De ville ta en bild, men jag var på toaletten ett tag."
"Du letar efter tre personer?" Han viskade ner i kragen.
Varför älskar livvakter att prata ner i sina kragar?
Vissa pratade mot ärmarna.
"Ingen fara, jag hittar dem."
"Vem ville ha ett foto med Nose?"
Och vet ni vad? Det var tyst.
Helt tyst.
Jag drog i hans skjorta. "För tusan.
Gör inte så här, din jävel. Det är… Jag har ingenstans att gömma mig."
När han insåg att jag var generad tog han i ännu mer.
"Hallå allihop!" Fan också.
"Vem vill ta bild med Nose?"
Tystnad.
Det hände inför alla. Det var så pinsamt.
Tystnad.
Och mitt i tystnaden klev nån fram.
"Tja, okej då." Fan.
Min berömmelse är på "visst" och "okej då"-nivå.
Så berömd är jag nu.
Det kändes som att jag helt tappat självförtroendet.
Totalt.
Jag satte mig i bilen.
Det brukar vara efterfest, men jag ville inte stanna.
Vi hörde till helt olika kaster. Jag var där en stund,
och de ljushyade, snygga killarna pratade ett västerländskt språk.
Det kändes som att jag inte passade in.
Om vi hade kaster skulle de utgöra den styrande kasten,
och jag skulle höra till de oberörbara.
Så jag satte mig i bilen för att åka.
Ratsamee körde och sjöng och visslade hans låtar.
Bitch.
Jag var så nedslagen. Jag hade förlorat mitt självförtroende.
Jag kände mig… Jag kände mig faktiskt förkrossad.
Jag var förlegad. Jag är en förlegad person.
Jag borde inte ha åkt dit.
Medan jag fortfarande kände mig ledsen hände det mer grejer.
När folk vill intervjua mig
för nån webbplats eller ett universitet,
så älskar de att fråga, och det brukar vara den sista frågan:
"Till sist, har du nåt som du vill säga till den nya generationen?"
Jag? Nån som jag?
Vad kan jag säga till den nya generationen? Jag är förlegad.
Vilka är de?
De är generationerna efter mig. De är nya, va?
Jag är generation X. Efter mig kommer
Y, Z, Alfa, va? Innan dess har vi babyboomers.
Vem är en babyboomer? Prayut är det.
Vi har Prayut, Prawit
och Bird Thongchai.
I generation X
har vi
Farbror Phol
och shaman Pla.
Titta bara. Så ser min generation ut.
I generation Y har vi
Nont Tanont,
Gun Napat och Bella. Hon är Y.
Bella är Y. Vi har BOWKYLION också.
Sen kommer generation Z med 4EVE, va? 4EVE.
Alfa är kändisarnas barn. Saifahs barn, Chompus barn och andra.
Så tänk på nästa generation, alltså de efter mig,
vad kan jag ha att säga?
Vet ni hur generation X växte upp?
Senare generationer, som Y… Vi ska förenkla det här.
Ni växte upp med att äta kondenserad mjölk på tub.
Ni har ätit det hela livet. Det kom i tub.
Men generation X hade inget sånt. Det hade vi inte.
Min generation åt bara kondenserad mjölk från konservburkar.
Burkar.
Och för att dricka mjölk ur en burk
måste man öppna den som om man vore rörmokare.
Det krävdes många verktyg för att öppna den.
Kniv, köttyxa, hammare, skruvmejsel.
Det var svårt att göra ensam.
Självklart fanns det konservöppnare då.
De såg ut som Shivas treudd.
Men 95 % av dem var rostiga.
De var skruttiga och slitna. Det var delar som stack ut överallt.
Jag vet inte vad de är till för, men de är värdelösa!
Man kunde inte öppna nånting. Inte ens en burk fisk.
Jag stal mammas köttyxa och använde den spetsiga delen.
Såg hon mig fick jag skäll för att jag förstörde köttyxan.
Och jag…
Och när jag… Det var svårt att göra det ensam.
Man satte den mellan benen.
Och bankade på. Man svettades.
-Kom det ut mjölk när det blev hål? -Nej.
Man fick ta andra sidan också. Göra ett till hål på den sidan.
Efter det
gick man och hällde lite på en stekt brödpinne
och drack lite Ovaltine till.
Men kommer det ut? Nej! Vad ska jag göra?
Blås på den.
Hade covid funnits då hade vi alla dött.
Ingen kunde göra slut på en burk på en gång. Och efter att man ätit
måste man förvara den. Men hur då?
Man fick ställa den på ett fat fyllt med vatten.
Ett fat med vatten. Men sen blir den fuktig.
Då rostar den.
Kanten där mjölken hälls ut torkar och ser ut som ett herpesutslag.
Som om den hade herpes.
Då var den inte så aptitretande längre. Etiketten blottnar upp.
Så, ja. Det var så vi levde. Vad kan jag lära de unga?
Det där är vad jag vet.
Hur var min barndom? Mamma ville att jag skulle ha tjocka ögonbryn.
Himmelsärt.
Vi tog inga kosttillskott. Ingen E-vitamin för hårväxt.
Himmelsärt.
Generation X satte himmelsärt på våra ögonbryn.
Shinchans var ändå snyggare.
Det bara sattes på utan nån särskild form.
Fungerade det?
De har forskat på det. Det funkar inte. Ögonbrynen påverkas inte.
Då skulle ingen tatuera ögonbryn. Varför skulle folk rita dit dem då?
Indier och latinamerikaner behöver inte använda sånt, och deras är tjocka.
Det var så jag växte upp.
Vi har inte ens pratat om högre näsryggar.
När västerlänningar började komma ville mammor ge barnen högre näsor.
Så de drog oss i näsan.
Alla i grannskapet gjorde det.
Men min mamma missade lite information först.
Egentligen ska man dra från näsryggen till nästippen.
Men mamma började med nästippen.
Det var så jag fick den här. Vem kan jag stämma för det?
Det fanns också en myt om påssjuka. Ja, påssjuka.
Istället för att gå till en läkare fick jag traditionell kinesisk medicin.
Vad gjorde han?
Han skrev "tiger".
Jag hade påssjuka och han skrev "tiger" med lila.
Han skrev "tiger". Jag ville verkligen veta varför.
Så jag frågade han som skrev det.
Han sa att kineserna tror att vi är som grisar när vi har påssjuka.
Det kallas "grishaka". Som på en gris.
Man skriver "tiger"
för att skrämma grisen.
Har ni hört talas om det?
Jäklar.
Och när vi hade munsår som barn skulle vi smörjas med medicin i munnen.
När vi hade munproblem fick vi medicin där.
De gned in den lila medicinen.
Den stannade inte i munnen. Det var lila vätska som inte klibbade.
De gned in den, och direkt efter såg man
bara spott. Ingen medicin alls där inne.
Den där "tiger"-behandlingen irriterade mig.
Om "tiger" kan göra nåt mindre skulle man ju skriva det på låren.
Man skulle inte behöva fettsugning.
Killar som känner sig otillräckliga i sin manlighet:
skriv "häst".
Den kanske växer.
Ännu större? "Anakonda".
Det var så jag växte upp.
Generation X växte upp
med bara två sorters kaffe.
Oliang.
Oyua.
"O" betyder "svart".
"Liang" är "kallt".
O… "svart kall". "Oyua" är "svart hett".
Att ha i mjölk var speciellt och kallas "yoklor". Det var allt.
Men nuförtiden står generation X som jag
vid kassan på Starbucks som om vi är outbildade.
Allt är på engelska.
Okej, espresso,
cappuccino,
mocka,
latte,
karamell-macchiato.
Det finns en frapp…
Frappuccino.
Och vad mer? Man måste veta vilka bönor man vill ha.
Va? Måste jag veta det?
Det finns mörk-, mellan- och ljusrost.
Det finns bönor från… Etiopien. Från en massa länder. Måste jag veta det?
Varför odlar Etiopien kaffe? Jag hörde att de var fattiga.
Jag trodde att de inte hade nåt att äta. Jag vet ingenting om sånt här.
Jäklar. Och…
Och sen muggarna. Muggarna?
Det är inte liten, mellan, stor. Det är Ariana Grande och sånt.
Vad är det här?
Venti vänta.
Vi har "tall" också. Jäklar! För mycket.
Jag gillar bönorna de kallar "fruity".
De frågar: "Ska det vara fruity?" Det påminner mig om gamla band.
Fruity och Kiriboon. Jag är så förlegad.
Jag kände pressen. "Nose beställer." Jag kan inte skämma ut mig inför folk.
"Jag har druckit så mycket kaffe. En äppeljuice, tack."
Det var så min generation växte upp. Vad kan jag lära ungdomarna?
Sånt som generation X eller äldre vet
verkar sakna betydelse för unga människor.
Man samlar på sig visdom att föra vidare till kommande generationer,
men hur vet man att det inte blir…
Lomotil.
Lomotil. Känner du till det betyder det att vi är lika gamla.
Lomotil var diarrémedicin för generation X och babyboomers.
Om man inte mådde bra…
När du hade diarré var Lomotil det första namnet du tänkte på.
Eller när det var den tiden i månaden kallades bindan en Kotex.
Även om man inte använde det märket. Vad var snabbnudlar?
Vi kallade dem Mama-nudlar även när de kanske var Yum Yum.
Lomotil också. Alla diarrémediciner var Lomotil.
Men Lomotil blev så småningom förbjudet.
Det är en medicin som… De kallar det…
Den minskar tarmrörelserna.
Den hejdar bajsandet, men bakterierna är kvar där inne.
Och det man verkligen behöver är att släppa ut dem.
Det räcker att bara ta elektrolyter. Men då tog man Lomotil.
Tänk dig att du levde då, och du har all denna Lomotil.
Tillräckligt för att sälja som PIMRYPIE.
Och sen ger du det till yngre generationer.
Det är så det är.
De skulle få nåt med gammalt bäst före- datum som de ändå inte kan använda.
Därför försöker jag inte säga nåt till dem.
De har mer fördelar än jag på alla sätt.
Information och kunskap. Det krävs ingen mästare som lär en.
Man behöver inte tigga om att lära sig hemligheter.
Allt finns på internet. Jag försöker inte säga nånting till dem.
Allt äldre generationer behöver göra
är att uppföra sig så att de unga fortfarande respekterar dem.
Sakerna ni försökte hindra dem från att göra
kan de klara med bravur.
"Bli inte artist…" Titta på Lisa.
Titta på Bam Bam. De klarar de där sakerna.
"Använd inte smink. Du är för ung."
Titta på Nesty.
Den tonåriga transtjejen.
Hon köpte sin mamma ett hus innan hon var 15.
Och Eclaire Juepak från Khlong Toei-slummen.
Hon köpte ett hus för 30 miljoner baht bredvid Opal.
Titta! Nog går det väl strålande för dem?
Jag blev tillsagd att inte syssla med konst. "Hur blir det när du är vuxen?"
Jag skulle bli en fattig konstnär.
Känner ni till Crybaby?
Konstnären?
Hennes utställning drog in över 100 miljoner på två dagar.
Över 100 miljoner.
De gamla konstnärerna, även de stora, tjänade mindre under hela sitt liv.
Så tro inte att ni har nåt att lära unga människor.
Var bara tysta.
Särskilt alla gamlingar som jobbar i parlamentet.
Jubla inte. Jag går inte in på det.
När jag har problem ser jag aldrig till nån av er.
Säger jag mer lämnar Srisuwan in ett klagomål.
Den jäveln har för mycket fritid.
Klappa inte. Det är meningslöst. Jag bryr mig inte.
Det jag vill dela med yngre generationer är inte kunskap.
Det är ett misstag jag gjorde.
Äldre människor
har fördelen att ha gjort fler misstag.
De har haft fler möjligheter till det. Så vi kan ta de misstagen
och lära av dem för att göra färre misstag.
De som säger att de är erfarna är de som har gjort misstag.
Det är sant.
Så det jag skulle säga till unga är ett exempel på ett misstag jag har gjort.
En gång ställde jag till det så illa med en grej att jag nästan dog.
Jag var 20-nånting då.
Jag betedde mig som
en typisk yrkesskoleunge. Som i 4 Kings.
För jag gick i yrkesskola.
Jag hade verkstadskläderna från skolan. Jag hade solglasögon och allt sånt.
Då visste jag inte varför.
Jag härmade hur de äldre killarna gick.
Vi gick runt i grupp med axlarna uppe som om vi frös.
Eller som om höfterna gått ur led. Vi gick…
Jag vet inte. Det var som om vi hade grus i skorna.
Vi gick så. Som om vi hade nåt rörelsehinder.
Vi visste inte varför vi gjorde det.
Vi gick runt med attityden att alla som tittade på oss ville slåss.
De bad om det.
Men om man vill lära känna nån så tittar man på personen.
Ni vet?
Du kan inte bara glo på tuttarna utan att säga nåt.
Det funkar inte. Du kan inte titta på deras knän.
Jag vet inte varifrån vi fick det.
Vi gick runt i grupp i våra verkstadskläder.
Jag påverkades av mina vänner.
Om vi stötte på gymnasieelever spöade vi dem.
Vi tog bältena från deras uniformer. Passade de ens?
Nej. De hade andra storlekar.
Vi spöade yrkesstudenter för deras uniformer.
Kunde vi ha dem? Nej. Vi tog spännen och allt möjligt.
Vi gjorde bara som våra vänner och sa att det var för vår skola.
Det är för vår skolas heder, som vi älskade så mycket.
Vi har inte varit tillbaka sen dess.
Jag har inte haft verkstadskläderna. Inget band fanns.
Jag följde bara massan.
Under 4 Kings-dagarna fanns det en tid
då vi alla läste boken Mad Dogs and Co.
Om du inte var född då,
så är det en historia om ett äventyrligt liv.
Jag åkte till stranden med mina bästa vänner, Ueng och Peera.
De två hade idén. Jag följde bara med. Wilai var också med.
Vi var fyra totalt. Vi åkte till Koh Samet.
Det var Koh Samet för 30 år sen.
Det fanns inga resorter. Vi bodde på Sai Kaew-stranden.
I en bungalow gjord av naturmaterial.
Det fanns kokospalmer. Grejer var gjorda av kokosnötter och trä.
Allt var grejer från naturen. Det låg direkt på stranden.
Vi bodde där två nätter. Första natten var okej.
Den andra kvällen drack vi på en bar på stranden.
Det var en nattklubb med reggae och så. Vi drack öl.
Vid vårt bord var det ett bord med åtta personer.
En av mina kompisar frågade: "Dom, vill du ha en öl?"
"Nä." "Nu är du inte frän, kompis."
"Frän" var ett coolt ord på den tiden. "Du är inte frän."
"Är jag inte frän? Jag är en frän kille, och dygdig också."
Hela stället hörde mig.
De vid bordet bredvid
reste sig, alla åtta:
"Oh, dygdiga fräna kille."
Jag visste att de hånade mig.
Förolämpade mig.
Jag vet inte vad som rörde sig i mitt huvud.
Jag reste mig.
Jag tog en flaska som min vän drack från och slog den mot sten bredvid mig.
En sten på stranden. Jag slog sönder den för att göra den vass som en hajtand.
Men jag vet inte varför jag försökte slåss.
Vad var poängen?
Jag visste bara att jag ville stila för mina vänner.
Jag var inte mig själv. Jag slog sönder den.
Till alla som vill bli en värsting:
Du måste öva på att slå sönder flaskor först
för att göra dem vassa.
Det var första gången för mig.
Jag slog till och pang!
Det var bara halsen kvar.
Den var lite vass
men mer som en tonfisktand än en hajtand.
Jag kunde inte hugga nån med den, bara rispa.
Jag var körd när jag slog sönder den.
Den andra gruppen reste sig.
Stämningen var spänd. Alla grymtade.
Jag var livrädd, men det som är gjort är gjort.
Mina vänner hade inte märkt nåt först. Men till sist reste de sig också.
Barägaren kom dit. "Inga slagsmål. Nu räcker det. Stick! Gå och lägg er."
De reste sig och gick.
För oss var stämningen förstörd, så vi betalade.
"Jag måste gå på toa först." Men det gjorde jag inte.
Det var mörkt. De åtta gick bland träden.
Jag gick inte på toa. Jag följde efter dem.
Jag följde dem av rädsla
för vart de skulle gå.
Vart de var på väg.
Jag gick runt bland träden så här och förbi toaletterna
20 meter från baren.
Jäklar. De var där med hela kvarteret.
De åtta var bara en del av en större grupp.
De hade en lägereld och spelade musik.
Det såg ut som en skollovsresa, återförening, avskedstripp eller nåt.
De var som vi men med mer folk. De åtta gick tillbaka till sin grupp.
Jag var säker på att de skulle berätta allt.
Så jag sa till min grupp: "Jag är trött, vi går hem."
De visste inte vad jag hade sett.
När vi kom hem sa jag: "I morgon åker vi härifrån tidigt."
"Vilken färja?" "Den första, som går klockan sju."
"Vi stannar längre." "Nä, vi åker. Min mamma saknar mig nog."
Jag försökte hitta skäl att åka tidigt. De anade inte att vi var i fara.
Vi steg upp tidigt.
Jag packade mina väskor. De gick och samlade snäckor.
Barn på den tiden samlade snäckor.
De lades i glasburkar.
Man hade i sand med ett meddelande, som en souvenir.
Jag visste inte vad jag skulle göra.
Jag hittade en sko
som hade spolats iland och begravts i sanden.
Jag tog den och rengjorde den.
Jag ritade nåt medan jag väntade på dem och på färjan.
Medan jag ritade…
Längre bort på stranden,
runt 80 meter bort,
såg jag
en grupp som kom närmare. När de var 50 meter bort
var det som i filmen Armageddon.
Det var 40 stycken som tog upp hela stranden.
Alla hade nåt i handen.
När de kom närmare hördes: "det kräket", "skitstöveln", "den jäveln".
"Låt mig inte hitta jäveln."
Jag hörde bara en del, men det blev allt tydligare
tills de var 20 meter bort.
Det måste vara killarna jag bråkade med igår kväll.
De är här. Fan.
När de var 15 meter bort sa jag: "Peera, Ueng, Wilai, titta!"
"Det är killarna från igår."
"Dom, stanna här.
Wilai, Peera, kom hit. Gå och hämta pinnar."
De gick för att hitta pinnar bland klipporna.
"Jag ska hitta pinnar. Vänta." Men jag tittade inte på mina vänner.
Jag såg på gruppen som kom närmare. Tio meter nu.
Tills de bara var fem meter bort.
De var fler än 40 och omringade mig så här.
De omringade mig. Alla hade något i sina händer.
Det var som i 4 Kings. Kan ni tänka er?
Busar. Går runt med uppskjutna axlar.
Där var anstiftaren. Han hade Jazz Chuanchuens manér.
Han gick fram.
"Fan. Den här skiten. Din jävel!
Vem är den här tönten?"
Vad kunde jag göra? Jag stod som förstenad.
Jag kunde inte slåss mot dem. En mot 40. Vad hade jag?
Jag hade skon från stranden.
Borde jag ha erbjudit mig att fläkta dem?
Oj. Han gick runt mig. "Du, din jävel."
De andra petade på mig med pinnar som om jag var en bajshög. Petade på mig.
"Tror du att du är nåt, din tönt? Vad tänker du göra?"
De rörde sig som om de skulle slå mig, men de hade inte gjort det än.
De svor åt mig.
Det var som en nollning.
De svor åt mig
och räckte långfinger åt mig.
Här säger vi räcka "guken" åt nån. Den dagen fick jag en enorm mängd guk.
Så det räcker till fyra livstider.
Så många gukar. Jag har fler än nån annan i Asien och Arktis.
Jag drunknar i gukar.
"Rövhål. Skithög. Din jävel."
Jag fick allt.
De stack fortfarande händerna i mitt ansikte.
Jag var rädd och visste ingen råd.
Så jag kissade på mig.
Jag blev så rädd att jag kissade på mig.
Jag trodde inte de skulle se när vågorna slog mot mig.
Jag tänkte låtsas som ingenting.
Men deras ledare såg. En kille som såg hård ut.
"Jäklar, det räcker. Han pissade på sig!
Om jag ser dig i Bangkok, din jävel, så spöar jag skiten ur dig.
Tittar du på mig?"
Jag skulle visst inte det men kunde inte undvika det.
Vad skulle jag göra?
De svor åt mig lite till,
kastade pinnarna och flaskorna de höll i och gick.
När de hade gått föll jag ihop på sanden som om jag hade blivit våldtagen.
Det var mitt livs värsta upplevelse.
Jag kan inte med ord beskriva hur jag kände mig.
Det är inte många som går igenom nåt sånt.
Jag föll ihop där på stranden. Glömde allt annat.
Jag glömde mina vänner.
Jag tog min väska. Färjan var mitt på stranden.
Jag gick dit. Jag var först ombord.
Jag väntade på att den skulle gå och brydde mig inte om när.
Om nån tar färjan vid Ban Phe-piren,
så är det väldigt varmt längst bak.
Det är mycket avgaser.
Jag satt inte där bak. Jag satt i mitten för att komma bort från solen.
Men det finns alltid en ljusglimt.
Det var dags för färjan att gå. Besättningen gick ombord.
De där 40 killarna
gick också ombord.
Fan.
Kunde det bli värre?
De steg ombord och jagade bort mig som en hund.
"Du igen? Gå till bakre delen av båten. Flytta på dig, annars får du stryk!"
Jag satt vid avgasutsläppet.
Jag fick sitta i solen i nästan en timme. Det fanns inga expressbåtar på den tiden.
De började spela musik igen. Sjunga och dansa.
De räckte guken åt mig igen när de fick lite tid över.
Jag var så mättad på guk att jag står mig i flera livstider.
Jösses. När vi kom till Ban Phe-piren
skyndade jag iväg. Jag sprang längs piren. Hoppade av.
Jag var tvungen att hinna med Klaeng-Rayong-Bangkok-bussen.
Den var röd. Jag skyndade mig ombord på den.
Helvetesupplevelsen var över. Äntligen! Jäklar!
Men det finns alltid
en ljusglimt.
De var med på bussen.
Den var full av dem. Packad.
De jagade bort mig igen. De 40 fyllde hela bussen.
Precis som förut svor de åt mig och hånade mig
tills vi kom till Bangkok. Jag trängde mig av bussen
medan de svor lite till åt mig.
Och i ögonblicket som jag steg av
slutade jag helt vara en buse.
Jag började gå normalt igen och höll fötter och axlar som vanligt.
Det var över. Jag blev som vanligt igen. Jag hamnar aldrig i bråk nu.
Jag tänker aldrig på att slå nån. Det är slut med det.
När jag klev av skrek de fortfarande på mig och räckte guken åt mig.
Jag var less. Efter det var jag bara en vanlig kille.
Jag berättar det här
som en lärdom.
Jag antar att jag gillade att snacka. Varför det? Jag vet inte.
Om jag fick träffa de där 40 killarna nu
skulle jag säga:
"Jag vill tacka er för att ni skonade mitt liv." Ärligt talat.
Annars vore jag inte här. "Tack för det."
Jag var uppkäftig och slog sönder en flaska utan att veta varför.
Det var inte jag. Jag följde massan. Jag ville vara med i gruppen.
Heder betydde inget för mig. Det var bara i mitt huvud.
Jag vill be om ursäkt till alla som jag sårade.
Jag vill säga det.
Jag är inte sån längre. Jag vill inte vara sån längre.
Det budskapet var till dem.
När det gäller mina tre vänner den dagen,
så har jag inte sett dem… Jag har inte sett dem på…
Jag… Det blev tomt i skallen.
Jag vet inte hur de kom hem. Vi tappade kontakten.
Det har gått över 30 år. Om jag såg dem
skulle det bli typ…
Öh…
Jag vill bara
säga en sak.
Wilai, Peera, Ueng.
Allihop.
Har ni hittat några pinnar än, era jävlar?
Vad letade ni efter för pinnar?
Rosenträ?
Sökte ni tillstånd att hugga ner ett träd? Dra åt helvete, era svin!
Oavsett var jag ser dem.
Vare sig det är på Paragon eller i Chatuchak Park.
Jag minns honom. "Har du hittat de jäkla pinnarna än?"
Utan provokation. Jag har burit länge på det.
Gör det ont?
Jag gillar tjejer som masserar kinderna när de skrattar. Gulligt.
Vill du att jag ska skriva "tiger"?
Generation X närmar sig pensionsåldern, som jag.
När man kommer upp i den här åldern får man en viss känsla.
Och jag tror att det händer alla
i denna generation.
Du längtar efter naturen.
Du vill tillbaka till naturen, vakna till naturen,
odla grönsaker, föda upp höns och grisar och såna grejer.
Du ser Nam Rapeepat föda upp grisar och bufflar
och leva med naturen, och du vill göra samma sak.
Jag också.
Jag vill så gärna göra det. Jag vill vara i naturen.
Jag var i Chiang Mai ett tag, men nuförtiden
är det fullt av turister. Jag köpte ett hus i Nimman.
Jag får inte ens ut bilen ur huset.
Så det är för lite natur. Det var inte rätt.
Så jag började leta efter ett ställe med mer natur.
Jag fick möjligheten att semestra i Kanchanaburi.
Sai Yok Noi.
Jag sov på en flotte
i Sai Yok Noi.
Första dagen var jag så glad. När jag vaknade låg det dimma på vattnet.
På natten hördes ljudet av vattnet under flotten.
Jäklar. Det här är livet. Det här är äkta växtlighet.
Om man åker dit under regnperioden
kan man höra ett mjukt regn slå mot taket.
Det är vad folk i min ålder vill ha. Vi vill vara på såna ställen.
Jag var där i tre dagar men var inte säker, så jag åkte hem.
Jag åkte dit i tre dagar till och bestämde mig för att flytta till Sai Yok Noi.
Jag behövde inte mycket information. Bara rinnande vatten och en flotte.
Jag behövde göra en flotte först.
Men jag visste inte hur. Jag bara satsade och visste ingenting.
Var fanns det mark till salu? Jag gick runt överallt för att hitta nåt.
Jag träffade en man i trakten på en motorcykel. Han heter Kaek.
Han körde förbi mig och vände sig om, som om han kände igen mig.
"Är du Nose?"
Han tyckte nog att det var konstigt att jag gick där på stigen i skogen.
Jag gick där och: "Ja, det är jag."
"Vad gör du?" "Jag letar efter en egendom."
"Tror du att du hittar det så här?
Du borde fråga byns ledare. Men jag vet ett ställe. Vad är det till för?"
Jag sa att jag ville bygga en flotte och angöra den på nåns mark.
"Vem ska låta dig göra det?
Tänk om det regnar, och den hamnar i en annan provins? Vad ska de göra då?
Du behöver mark först. Marken är viktig."
"Då vill jag ha mark nära min resort."
"Där är det väldigt dyrt. Den är bredvid vägen.
Om du vill ha billigare måste du längre bort, på andra sidan."
För att komma dit var jag tvungen att köra över en bro.
Det var nästan en mil.
Men jag var fast besluten. Jag hade ingen kunskap, bara en önskan.
Jag köpte en bit mark, knappt 0,2 hektar, där jag kunde angöra en flotte.
Kaek ringde flottbyggaren åt mig.
Jag åkte ofta till Kanchanaburi tills flotten var klar.
Jag kunde åka och komma nära naturen på riktigt nu.
Min mark hade inga grannar. Det fanns två vägar in.
En väg gick genom Wang Krachae-templets område.
Man fick åka in på tempelområdet, förbi krematoriet,
paviljongen och så i en kilometer för att komma till min mark.
Eller genom Khao Phang Charoenphol-templet.
Genom grinden, förbi krematoriet, förbi de 30 hundarna, munkarnas hus,
krematoriet, i en kilometer.
Jag var mellan dem. Ingen annan väg in. Förutom genom att flyta längs floden.
Ingen annan väg. Jag älskar naturen. Jag ville vara ensam där ute.
Jag tänkte att det var ett häftigt sätt att leva.
Att vara ensam. Jag kan läsa och skriva en bok.
Bara vara i naturen. Jag kunde odla min egen mat.
Första natten regnade det.
Ingen stor grej. Det skapar skön stämning.
Det regnade. Flotten jag byggde hade en veranda.
Härifrån till dit.
Bara en veranda och mitt rum. Flotten var tio gånger tio.
Verandan var där. Det här var mitt sovrum.
Jag hade inga gardiner än.
Så det var bara ett fönster med brun film på.
Det regnade ute.
När jag ska sova får det inte finnas nåt ljus.
Men om det är för mörkt
blir jag nervös.
För när det blev mörkt blev det kolsvart eftersom det inte fanns några grannar.
Det närmaste ljuset var där ute.
En myanmarier skulle kunna skära halsen av mig utan att nån vet nåt.
Jag kan bli uppäten av en pyton utan att nån vet nåt.
Det var så mörkt.
Men jag fick stå ut, för jag älskar naturen.
Jag släckte lamporna, förutom den på verandan.
Och jag tänkte:
"Nose,
se dig inte omkring.
Titta bara där du måste."
Jag visste att jag skulle behöva gå upp och kissa klockan två.
"Så titta inte efter nåt, för då ser du det.
Titta på dina fötter."
Klockan två gick jag upp för att kissa. Jag gick till toan.
Jag gjorde det jag skulle och gick tillbaka.
När jag lade mig igen…
Här är spegeln. Sängen, spegeln, sen verandan.
Jag lade mig, men så fort mitt huvud nuddade kudden
såg jag i ögonvrån…
Jäklar.
En gammal kvinna i sarong satt där och borstade håret så här.
Hon borstade sitt gråa hår så här.
Jag såg henne bara en sekund. Bara ett ögonblick.
Jag vred på mig.
Jäklar.
"Varför tittade du dit?"
Jag skällde på mig själv. "Om du inte tittat
och bara lagt dig… Men då hade du slagit i huvudet
eller gått in i sängen. Du fick lov att titta."
"Det är ditt fel. Du tittade. Vad nu?" Jag grälade med mig själv.
Jag bad.
Jag bad och bad.
Alla böner jag kunde. "Bahum", och jag skickade kärlek och vänlighet.
Efter ett tag insåg jag
att jag är vuxen.
Jag skulle stanna här länge. Ger jag upp?
Om jag förlorar är det för alltid. Varför inte möta henne? Stå på mig.
Till att börja med: nådde mina meriter henne?
Då är hon borta. Det kan vara klart. Hon kanske bara bad om meriter.
Jag försökte karska upp mig. Jag tog ett djupt andetag.
Jag stålsatte mig, vred på mig
och tittade.
Fortfarande kvar.
Hon satt fortfarande där med benen åt sidan.
Det var en herrelös hund som kliade sig i örat.
Vad fan?
En gammal kvinna i sarong?
Så dumt.
Det var en skabbig hund med tovig päls, som…
Jag kände mig så löjlig och patetisk. Jösses.
Och du vill vara i naturen?
Efter det somnade jag om.
Men tänk om hunden var ett spöke?
Det kanske har en hundskepnad. Strunt samma, somna om.
Jag får fråga lokalbefolkningen.
Jag frågade dem hur hunden kom upp på flotten.
"Det är nog en tempelhund. Du behöver inte bli förvånad.
Det beror på regnet.
Det regnade. Hunden sökte sig till ljuset för att få värme.
Strunta i den. Den kommer att ge sig av. Bygg ett staket om du är rädd."
Alla flottar behöver
ha plankor ut till flotten. Så jag borde sätta dit ett staket.
Då kommer den inte. Skönt, inga fler hundar.
Men så många geckoödlor.
Geckoödlorna kom dit. Hur kom de dit? Hoppade de?
"De måste ha krupit under plankorna. Du är rädd för allt."
Geckoödlorna kom
på grund av insekterna.
Insekter kommer, sen geckoödlor. Det är en cykel.
De brukade bo i träden. Men ljuset lockade insekter, sen geckoödlor.
Sen kom ormar för att äta ödlorna. Jag hade ormar där.
Alla dessa olika djur. Naturen var ute efter mig.
I Bangkok tar man av sig skorna och sätter bara på sig dem sen igen.
Inte här. När jag stack in foten kändes det som en strumpa.
Antingen en padda eller en groda.
Och jag skulle inte veta när ormarna kom.
Geckoödlor, ormar, kortvingar.
Känner ni till kortvingar?
De kommer när det har regnat.
Randiga rumpor. Om man rör vid dem är det som att röra vid syra.
Alla sorters djur kom till min flotte. Duvor.
Ett spöke, trodde jag.
På taket. När kom de dit? Fan. Varför är det så många?
Bananflugor.
De kommer på sommaren. Inte ensamma eller i par.
Det rör sig om hundratusentals.
Jag trodde jag skulle sitta vid vattnet och läsa böcker jag inte läst på länge.
Skriva manus. Inte en chans. De flög runt mina ögon.
De flög in i ögonen och gick runt.
Jag försökte ha glasögonen närmare ögonen,
men de samlades och kröp ner i mina ögon.
De brukar svärma runt bufflar men det fanns inga såna.
Jag måste lära mig att leva med dem.
Jag googlade hur man blir av med bananflugor.
Jag försökte kolla upp det
men internet… Jag vill inte ens prata om det.
Jag ville vara i naturen. Inget internet.
Det tog lång tid att ta reda på att man ska ta påfågelsträdblommor.
De kan avskräcka bananflugor.
Som tur var fanns det ett sånt träd på min mark,
så jag klättrade upp och plockade blommor.
Jag plockade några och ställde dem nära mig när jag skrev.
De hjälpte inte. Jag fick ändå flugorna i ögonen.
Jag band fast bladen i glasögonen.
Som en galning. Jag såg ut som en buske.
Jag säger er nu: Tro inte på Google. Det hjälpte inte ett skit!
De fortsatte komma som förut. Det värsta är att bladen luktade hemskt.
De gjorde mig yr och fick mig att nysa.
Jag var allergisk. Näsan rann. Hur kunde jag vara ett med naturen?
Det var så svårt att ta sig igenom varje natt.
Speciellt vissa.
Jag låg i sängen,
och allt jag kunde tänka på, för det är vad jag känner till…
Jag låg i sängen… spöke?
Jag blir attackerad av ett spöke. "Hur vågar du vara på min mark?"
Jag frågade Kaek om det fanns spöken där. Min mark är mellan två tempel.
Var det begravning nyligt?
"Jösses. När det regnar driver stockar och bambu med floden.
De kommer under flotten och träffar pontonerna."
Jag såg slagen ut.
Jag erkänner att jag inte kan laga mat. Jag vet inte hur man gör. När natten kom
ville jag åka till 7-Eleven.
Närmaste 7-Eleven var åtminstone åtta kilometer bort.
Men det var inte problemet. Jag var tvungen att åka genom templet.
Tempel på landet försöker spara pengar genom att släcka lamporna.
Jag körde ut bilen.
Här är flotten. Jag måste åka uppför kullen och sen ut på vägen.
Det var kolsvart. Enda ljuset var mina strålkastare.
Där ute var det helt mörkt.
Jag släckte strålkastarna, och jag var ett med mörkret.
Jag åkte en bit.
Nästan vid templet. Ungefär en kilometer. När jag såg krematoriet…
Jag var inte hungrig mer.
Jag åkte hem och gjorde snabbnudlar.
Det var aldrig lätt.
Grönsakerna jag ville odla? Maskarna åt dem.
Var inte så naiv. Tro inte att träättika tar bort maskar.
Det gör det inte.
Jag frågade bönder. Att träättika funkar är bara en myt.
Det får dem att bli desorienterade, men det avskräcker dem inte.
"Hur klarar ni det, då?"
"Bekämpningsmedel, grabben."
Jag hittade sanningen
genom att leva i naturen och söka ett anspråkslöst liv.
Jag ska berätta en sak.
Jag har stora anspråk.
Jag kunde inte stanna.
Det är inget för mig.
Jag låtsades bara vilja leva anspråkslöst och odla grönsaker.
Det var inte jag. Det var för syns skull. Jag ville bara vara en sån person.
Det var inte lätt.
Jag apade bara efter kändisar och influerare.
Jag såg dem skörda ris.
Idiot, de kom dit med bil.
De smörjer in sig med en massa solkräm,
hoppar ut, poserar för Instagram och åker hem till AC:n.
De som gör det på riktigt
är bönderna.
Låtsas inte vara en sån. Det vet jag nu.
Jag är ingen bonde.
Som barn var jag fattig. Jag behöver inte låtsas vara det.
Jag vill ha luftkonditionering,
snabbt internet för att se på Netflix hela dagen och inga bananflugor i ögonen.
Jag är en konsument.
Andra kan producera. Jag kan köpa. Det är ett balanserat samhälle.
Annars skulle alla odla sina egna grönsaker.
Jag gick till Sai Yok Noi-marknaden.
Säljarna sa att försäljningen gick dåligt med alla bönder i trakten.
Alla odlade mat, ingen köpte nåt.
Om man odlar mat vet man att man inte hinner äta upp hela skörden i tid.
Jag hade för mycket mat.
Vem skulle jag ge den till? Jag hade inga grannar.
Ni fattar?
Vems telefon är det?
Ding dong.
Är det Bellas telefon? Låt den vara på! Vi kan lyssna. Jag gillar det.
När jag står på scen är en sån där ringsignal lugnande.
Sätt på tre av dem.
Alla som har nåt emot det kan gå.
Under Deaw #12
offentliggjorde jag
min förlovning.
Det är fem år sen.
Folk har frågat om det har hänt nåt än.
"Brudens hus som du skröt om, då?"
Huset var färdigt då.
Fem år senare är jag fortfarande ensam.
De frågar: "Känner du dig inte ensam?"
"Nej, det går bra." "Hur då?"
Tack vare eskortflickor.
Kände ni inte till såna?
Jag klarar mig tack vare dem.
Jag har lärt känna dem väldigt väl först nyligen.
Jag hade hört talas om dem.
Jag kände till dem men hade aldrig uppsökt nån.
Ganska nyligt bjöd en vän in mig
till ett affärsmöte på en japansk restaurang i Sathorn.
Det var ett lyxigt ställe med ett stort VIP-utrymme.
Jag trodde att vi skulle prata affärer. Alla vid bordet var stora affärsman.
Jag trodde att de ville ha mig som presentatör eller nåt.
Jag hade klätt upp mig. Vi satte oss. De var sex eller sju stycken.
Vi satt där och småpratade lite.
De sa att det skulle komma dit fler personer.
Jag trodde att de menade fler affärsmän. Sen öppnades dörren.
Otroligt snygga.
Det var fyra stycken.
De kom in och satte sig där det hade dukats åt dem.
Det var en som hette Joy, kan vi säga, som satt bredvid mig.
Så här professionella är de: De beter sig väldigt familjärt.
Som en skolkamrat. "Nose det ena, Nose det andra."
De passar in. De är så kallade "professionella".
Men de gör inget sexuellt. De underhåller bara.
Vi hade kul. Pratade fräckt.
Men jag märkte att Joy bredvid mig inte sa mycket.
Så jag tänkte att jag skulle vara en gentleman
och servera lite mat.
Jag ska vara ärlig. Jag försökte flirta.
Jag tog lite sushi och lade på hennes tallrik.
Hon vände sig om och tittade. "Du ger mig bara en liten bit.
Men när jag äter dig ska jag ta munnen full."
Det är en riktig eskort.
Jag gav henne wasabi.
"Försiktigt, det är hett. Det här är färsk wasabi."
"Men jag är hetare."
Sen såg jag att hon hade en sån där jacka kvinnor gillar.
Det är som en kavaj, men armarna går inte in.
Jag förstod inte varför hon bar den.
Den var tvungen…
Det måste vara svårt att lyfta armarna.
Som om hon bar en stav med saker som hängde i ändarna.
Jag frågade henne: "Fryser du?
Jag kan be personalen att sänka AC:n."
Hon sa, "Jag fryser inte. Om jag tar av mig den här
kommer alla att se mina bröst.
Klarar du av det?"
Hon tog av den innan jag hann svara.
Hon hängde den över en stol och vände sig mot mig.
Här var jag.
Det första hon sa var:
"Tycker du att de är stora?"
Jag har aldrig haft ett sånt samtal i hela mitt liv.
En kvinna frågade: "Tycker du att de är stora?"
Om det är allmänt accepterat kör jag på det.
Får jag fråga en kvinna på tåget: "Ser min pitt stor ut?"
Väldigt underhållande. Det var ett nytt slags samtal som livade upp mig.
"Tja… De är fina och proportionerliga."
Hon sa: "Jag ska förstora dem till E-kupor."
Jag frågade: "Varför då? De är fina som de är."
"Du fattar inte. Det är stor konkurrens i den här branschen.
Jag måste ha ett säljargument."
"De här ser naturliga ut.
Naturliga är också ett säljargument, och de är svåra att hitta nuförtiden."
"Du är för sent ute. Min operation är om fyra dagar."
"Allvarligt?"
Hon suckade. "Men jag kan inte göra den ändå."
"Varför inte?"
"Jag saknar 40 000."
Jag sa åt henne att skjuta upp operationen.
Hon sa: "Jag kan inte. Kirurgen är känd." Hon nämnde några av kändisklienterna.
"De är riktigt bra. Det är svårt att få en tid där.
Dessutom behöver jag dem snabbt." "Behöver du dem snabbt?"
Jag var förvirrad. Fanns det en väntelista för att suga på dem?
Jag visste inte vad jag skulle säga. "Jaha."
Jag började äta igen för att slippa prata.
Jag tog en klunk grönt te.
Det blev en pinsam tystnad, och sen sa hon:
"Nose?
Om du hjälpte mig
med 40 000
blir du den första som får se efter operationen."
Vänta. Jag föddes inte igår.
Jag är en vuxen man. Jag har sett mycket.
Vi har just träffats och hon ber om 40 000 till en bröstförstoring.
Vet ni vad jag sa till henne?
"Joy,
ge mig dina bankuppgifter."
Jag fick hennes kontaktuppgifter på Line och förde över pengarna direkt.
Skickat.
Om fyra dagar får jag se dem.
Jag behövde inte vänta.
Klockan två på morgonen blockade hon mig på Line.
Jag vet att det här kommer på Netflix.
Så
om hon tittar… Jag ska tala in i kameran.
Joy.
de där 40 000
är inga problem.
Jag ber dig inte betala tillbaka dem.
Det var värt pengarna
att få en så professionell och underhållande tjänst.
Men…
Jag vill bara be om en liten grej.
Kvällen när vi satt bredvid varandra såg jag att hon hade fina tatueringar.
De var här och där, i grafisk stil.
Jag vill be dig, Joy,
att du gör en tatuering
av mitt namn
under ditt bröst.
Namnet på donatorn.
Som i tempel, där det är namn ingraverade på brickor, tallrikar, stolar,
och basen på nån slags gravsten.
Så när folk använder sig av hennes bröst,
smeker dem,
lyfter upp dem, suger,
luktar, slickar, vad som helst…
"Du, vänta.
'Donerade av Nose Udom Taephanich.'
Vänta lite.
Jag är tacksam för hans givmildhet."
Det är inte så att jag inte letar efter en partner.
Jag dejtar som alla andra.
När du söker kärleken går du ut och hittar nån du gillar.
Ni dejtar och lär känna varandra.
Men nu är det så
att kärlek räcker inte.
Relationer är inte bara mellan två personer heller.
Kärlek involverar många människor runt de två personerna.
Föräldrar, syskon, släktingar, kollegor.
Kärlek involverar många människor och små detaljer hos den andra personen.
Om att äta, bajsa, ha sex, sova.
Äta, bajsa, sex, sova.
Äta.
Föreställ er
att nån älskar att äta. Hen äter och äter, och det gör hen glad.
Men den andra gillar det inte. Hen är kräsen. "Inte det och inte det."
Hen är vegan eller undviker saker på grund av sin tro.
Då blir det svårare.
Det är varken bra eller dåligt, men de passar dåligt ihop.
Vi äter flera gånger om dagen.
Du äter frukost, och tre timmar senare äter du igen.
Vad man ska äta är alltid en fråga.
Äter man samma sak?
Bajsa.
Jag hade en vän en gång. Eller, vi är fortfarande vänner.
Vi åkte utomlands ihop i tio dagar. Hon bajsade inte.
Den här kvinnan bajsade inte.
Jag var orolig. Hur klarar man det? Hon sa att det inte kom.
Hon drack vatten, åt det ena och det andra, men inget kom ut.
På de tio dagarna lärde jag mig hur en person som inte kan bajsa ser ut.
Inget tilltalade henne.
Hon ville inte shoppa eller göra nånting. Hon såg deprimerad ut.
Vi gick runt, och hennes svett var kladdig som vattnig diarré.
Det var eländigt. Vi var inte glada alls.
Så blir det när man inte är bajskompatibla.
Personlighet är också viktigt. Är partnern svartsjuk? Otrogen?
Är hen alkoholist?
Lat? Det finns mycket att ta i beaktande.
Äta, bajsa, sex.
Vi är alla vuxna och vet att det är viktigt.
Är man kompatibla?
Jag ska göra en jämförelse med mat så att ni män förstår.
Sex…
Vissa män har bråttom.
Det är som att vara otålig med mat.
När de äter snabbnudlar är nudlarna inte ens färdigkokta.
När de är klara somnar de.
Men deras partner har finare smak.
Hon föredrar restaurangmiddagar.
Det ska vara en aptitretare för att stimulera smaklökarna.
Andra rätter i en viss ordning tills man kommer till huvudrätten.
Och sen avrunda allt med dessert.
Det ska vara skön stämning och musik. Doften… allt måste vara perfekt.
Allt är väldigt fint. Men killen gör sitt och slocknar.
Han anstränger sig inte. De passar dåligt ihop.
Vissa gillar
att frossa.
De kanske ser för mycket porr.
Glufs, glufs, glufs.
De föredrar kvantitet framför kvalitet. De älskar bufféer.
De frossar. Rimjobb, snaska kotte, äta mussla,
tåsugande. Allt konstigt de ser på porr.
Vissa är som eremiter
som bor i en grotta.
och kommer ut en gång om året.
Om ni inte är kompatibla kommer det inte att funka.
Äta, bajsa, sex, sova.
Sömn. Det är jätteviktigt. Jag dejtade en kvinna en gång.
Efter ett tag ville vi lära känna varandra bättre,
så vi åkte utomlands.
Vi åkte.
Det var vår första natt tillsammans i samma säng.
Vi hade inte haft sex med varandra innan.
Vi lade oss i sängen. Den var stor. För att visa mina goda avsikter
lade jag en kudde mellan oss. Jag var en gentleman.
Innerst inne ville jag korsa den gränsen, men jag behärskade mig.
För vuxenförhållanden är seriösa.
Jag ville ha ett seriöst förhållande. Nån att tillbringa resten av livet med.
Den kvällen låg vi i sängen och jag försökte verka oberörd.
Jag är en medelålders man och kan inte dricka läsk på kvällen.
Då börjar jag fisa.
Prutt, prutt. Brak! Då hamnar jag sämre till hos henne.
Jag får inte snarka.
Snarka inte. Jag fluffade upp kudden så att jag inte kunde rulla runt
eller ligga i konstiga ställningar. Jag sov så här.
Vrider jag på huvudet, så snarkar jag. Sen försökte jag sova.
Jag släckte lamporna.
Vi somnade. Mitt i natten
vid ett eller två på natten,
hörde jag snarkningar.
Jag vaknade med ett ryck. "Jäklar. Gör inte så här."
Sabba inte det här."
Har ni nånsin vaknat av era egna snarkningar?
Man hör dem och vaknar till.
Jag satte mig upp i sängen. "Skärp dig nu."
När jag fixade till kuddarna… hörde jag fortfarande snarkandet.
Det var så här.
Som en gris som kläms i en dörr.
På riktigt. Jag har övat länge på det ljudet.
För jag ville återge det korrekt för er.
Varenda ton.
Det var inte jag som snarkade.
Det var hon.
Vad skulle jag göra?
Jag måste ha det mörkt och tyst när jag sover.
Hon snarkade.
Jag kände henne inte så bra än. En vän hade jag sparkat till
eller vänt hennes huvud åt andra hållet. Bytt till B-sidan.
Annorlunda musik. Jag hade aldrig hört den här låten förut.
Hur fungerar det? Böjde hon halsen på nåt visst sätt?
Jag hade aldrig hört de här tonerna förut.
Hon fortsatte snarka ända till morgonen. Jag sov inte en blund.
Jag bara låg där. Jösses.
På morgonen var allt normalt.
Ni vet vad man frågar när man börjar dejta?
Vi åkte ner för att äta frukost på hotellet.
"Hur har du sovit?"
Jag är en hänsynsfull person.
Jag sa: "Inte alls bra."
"Var kuddarna för hårda?"
"Nej, de var bra." Hotellet var femstjärnigt.
"Var sängen för hård?" "Nä, den var bättre än min egen."
"Men
Varför kunde du inte sova?"
Jag försökte visa hänsyn genom att säga:
"Du snarkade."
Allt hennes goda humör lämnade henne.
"Det där var inte roligt."
Hon sa att det inte var roligt. "Skämta inte så där.
Jag gjorde slut med mitt ex för han snarkade så jag inte kunde sova.
Mina vänner sa åt mig att göra slut. Vi kunde inte komma på nån lösning.
En natt spelade jag in när han gjorde det.
Jag skickade videon till mina vänner för att visa.
De sa åt mig att göra slut. Så det här är inte kul."
Sen ignorerade hon mig. Vi gick ut, och hon surade.
Hon betedde sig… ni vet?
Jag tog henne på en shoppingtur för att göra henne gladare.
Hennes humör blev bättre vid middagen. Sen hamnade vi i samma säng igen.
Och, jag menar, när vi är trötta kan vi snarka.
Det gör jag också. Är man trött eller ligger fel snarkar man.
Det kanske hade hänt för att hon var trött efter resan dit.
Vi somnade. Det var ungefär samma tid på natten.
Som om en gris plågades.
Jag kände mig rådlös. Jag kunde inte sova.
Jag satte mig upp tyst för att inte väcka henne.
Min telefon låg på laddning bredvid sängen.
Jag drog ur kontakten.
Jag visste inte vad jag skulle göra.
Så jag filmade.
En lång video.
Vad skulle jag annars göra till morgonen? Jag hade mycket material.
Nästa morgon vid frukosten frågade hon igen:
"Nose,
hur har du sovit?"
Jag är en hänsynsfull person.
Jag visade henne videon.
Hon tittade på den.
Det såg ut som
att hon skulle hon tappa min telefon.
"Nose,
är det här på riktigt?"
"Det hade tagit evigheter att fejka."
"Det kan inte vara på riktigt. Det kan det inte."
Hon grät.
Där i restaurangen.
Hon storgrät verkligen.
Jag visste inte hur jag skulle trösta. Jag trodde inte det skulle bli så illa.
Jag var tvungen att säga att alla snarkar. Vi har alla våra brister.
Vi åkte hem.
Vi avbröt resan. Hon pratade inte med mig på planet.
Efteråt ville jag hjälpa till.
Jag sa: "Vi åker till läkare
och gör en sömnundersökning på Samitivej Srinakarin-sjukhuset."
Vi fick sova på sjukhuset. Läkare och sjuksköterskor satte fast saker
på våra huvuden, tinningar, bröstkorgar, ända ner till tårna.
Vi sov, och läkarna och sjuksköterskorna kollade
om vi andades eller snurrade runt. Allt sånt där mätte de med en dator.
Sen kollade de igenom det.
Hon måste sova med en mask resten av livet.
Det går inte att bota. Man kan inte bota snarkningar.
Det är för komplicerat. Orsaken kan vara allergier, övervikt,
muskelsvaghet i tungan
eller trånga luftvägar som orsakar syrebrist.
Det är som när man dricker boba tea.
Vanligtvis kommer vätskan upp lätt, men boba-pärlorna kan blockera sugröret.
Så är det.
Våra kroppar behöver syre. De vill inte dö.
Det är orsaken.
Det var dags att välja en mask. Det är ett stort beslut.
Maskerna var som bilmodeller.
Det fanns de kinesiska, och så fanns det superbilarna.
De lättare var dyrare, för maskinen släpper ut syre
blandat med fukt in i näsan.
Det låter högt.
Den passar inte ansiktet ordentligt
om den inte är specialgjord, så man måste prova olika modeller.
Vissa modeller har tre band
som täcker näsan och munnen.
Den har en lång slang som kopplas till en maskin bredvid sängen.
Maskinen var på sidan där jag gillar att sova. Men kontakten var där.
Hon kopplade in den.
Tänk er det.
Masken och tre band över ansiktet. Pannband som en tennisspelare.
Ett band i mitten och ett under hakan. Annars skulle den glida av.
Tro inte att man kan bli tänd när den är på.
Som att ligga med Darth Vader.
Tror du att du skulle gilla lite rajtan-tajtan med Darth Vader?
"Du, älskling."
Sen vänder hon sig om.
"Jag är din far."
Där försvann min ljussabel.
Jag undrade för mig själv om jag kunde stå ut med…
Det var som om hon var patient och jag vårdare.
Kan jag sova bredvid en patient resten av mitt liv?
Förstår ni vad jag menar? I verkliga livet måste man göra val i relationer.
Och du måste ta ansvar för dina val. Inget är rätt eller fel, men du väljer.
Tänk dig att din man dricker för mycket. Du väljer att stanna.
Eller om han spelar. Du väljer att stanna.
Han är spelberoende.
Valde du honom? Jaså? Då ligger det på dig.
Det är så det är.
Att vara med Darth Vader?
Gillar du det?
Du kommer inte att använda ljussabeln.
Jag har ofta berättat spökhistorier på sistone.
Folk frågar mig om de är sanna.
Jag vet inte, men spöket är kvar i mitt hem.
Ja. Många av mina äldre släktingar är oroliga för mig.
De ringer mig. "Nose, har du kvar spöket?"
"Jag vet inte, men jag är modigare nu, så vi kan leva med varandra."
"Har du gjort meriter åt det?"
Jag säger: "Oroa dig inte. Det har varit min högsta prioritet.
Jag älskar att göra det."
"Skänker du meriterna?" "Javisst."
"Får det dem?" "Det vet inte jag."
"Om det fick meriter skulle det ta slut." "Jag skickade genom mina karmiska band."
"Nej, du måste använda spökets namn."
"Hur ska jag veta
vem den själen tillhör?" Ni vet?
Vem skickade spöket? Varifrån kom det? Nån sa att det är svart magi. Från vem?
"Jag vet en shaman som kan hjälpa." "Var då?"
"Här är hans nummer." Han gav mig också adressen.
"Hur är han speciell?"
"Du måste åka och träffa honom.
Han ger dig fem namn.
Sen måste du be om förlåtelse med rökelse, ljus och blommor.
Sen är det borta."
"Okej, jag ska försöka."
Så jag åkte för att hitta shamanen. Han bor i en provins i norr.
Jag hittade inte dit för vägarna var krångliga.
Så jag anlitade en chaufför som heter Ad.
Ad var en ung, ljushyad kille norrifrån. En snygg man. Han hade ett barn.
Han körde mig längs vägarna. Vi kom fram ett hus i Lanna-stil.
Flera personer väntade.
Jag väntade på min tur i en och en halv timme.
Jag gick in i huset. Det var stort som den här scenen.
Han satt på en bänk med en trekantig kudde bredvid sig.
Jag kröp mot honom. "Vad för dig hit?" frågade han.
Jag berättade vad som pågick.
"Jag har ett spöke. Nån sa att jag blivit förbannad."
"Ingen fara. Jag ska
ge dig namn."
"Ja. Vad ska jag göra?" "Besök nio tempel för att samla meriter."
Han gav mig en lista med tempel.
"Det måste vara de här nio, för de är kopplade till din karma."
"Jag förstår. Vad ska jag göra efter det?"
"Efter det skickar du foton eller videor där du gör meriter till min assistent."
Jag fick hans nummer.
När jag hade besökt alla nio tempel
skulle assistenten ta de meriterna som en avgift och sen meditera.
Kommunicera med en högre makt och få fram en lista med fem namn.
Jag var klar, så jag tackade shamanen som jag skulle.
Jag gick mot dörren.
"Vänta", sa han. "Den första kan gå. Den andra måste stanna."
Den första var jag.
Den andra var Ad. Va?
"Kom till mig." Jag trodde att de skulle prata om mig,
för han kanske visste nåt livshotande som han inte ville säga till mig.
Så jag väntade utanför.
Ad var där i 35 minuter till. Jag väntade på honom i värmen.
När han kom ut frågade jag honom: "Du, Ad. Hur var det?"
"Jag kan inte säga det här. Vi sätter oss i bilen."
Vi satte oss i bilen.
Vi körde en bit. "Berätta bara."
"Vi är fortfarande för nära. Jag kan inte säga det än."
"Jag måste få veta nu. Berätta."
"Det finns ett kafé en mil härifrån."
Vi stannade där.
Vi satte oss utan att beställa. "Berätta. Vad är det som händer?"
"Jag gick in.
Shamanen låste dörren,
drog för gardinerna
och gick fram till mig.
Så nära att jag kände hans andedräkt. Han talade nordlig thai.
'Har du några problem just nu?' 'Nej, det har jag inte.'
'Det kommer du att få.
Men vänta. Jag ska ge dig fem namn.'
'Var ska jag göra meriter?' 'Det behövs inte.'
'Vad ska jag göra då?' 'Ta av dig tröjan.'"
Ad tog av sig tröjan. "Vad gjorde han?"
"Han kom nära och frågade:
'Vilken veckodag föddes du?' 'Söndag', svarade jag.
Han knackade på mig med gester för astrologiska tecken.
'Måndag, tisdag,
onsdag, torsdag,
fredag, lördag, söndag.'"
"Vad gjorde du?"
"Jag visste inte om det var en ritual, så jag lät honom tafsa."
"Sen då?" "Han frågade vilken månad jag föddes."
"Jag sa september."
"'Januari, februari, mars, april…
…september.
Vilket år föddes du i?'
'Jag föddes i grisens år.'
'Råttan. Oxen. Tigern. Kaninen.
Apan. Tuppen. Hunden. Grisen.'"
"Sen då?"
"Han sa att han inte såg ordentligt. Listan var otydlig.
Namnen var inte kompletta, bara för- eller efternamn.
'Vad ska jag göra?' 'Ta av dig byxorna.'"
Han bad Ad ta av sig byxorna och lägga sig på bänken där han satt.
Han satt på bänken. Shamanen kom nära.
Han frågade igen: "Vilken dag föddes du?" "Jag har ju sagt det."
"Listan är otydlig."
Återigen: råtta, oxe, tafsa.
Han tafsade på honom under hela genomgången.
Sen gick Ad.
Han visade mig papperet. "Det här är mina fem namn."
Jag tittade på det. "Jäklar!" Jag sa det så högt att folk tittade.
"Vad fan är det med honom? Varför gjorde han så?"
"Oroa dig inte. Jag är kille, så det var ingen stor grej."
"Jo, det var det!" Sexuella trakasserier gör mig upprörd.
Det händer inte bara kvinnor. Det kan hända män också.
Jag kände…
"Jag tog med dig dit. Jag drog in dig i det. Vi åker tillbaka.
Vi måste lära den jäveln en läxa." "Det är ingen stor grej."
"Nej, han får inte komma undan med det."
"Vad ska du göra?"
"Jag ska konfrontera honom inför alla runtomkring."
"Shaman, hur kunde du göra så här?
Vad är det för fel på min pitt?
Varför måste jag besöka nio tempel?
Resa runt en massa?
Jag måste åka till Phitsanulok, upp i bergen, Bangkok.
Att åka till alla nio kostar mig en månad och 100 000 baht i flygbiljetter.
Jag kunde bara ha fått pitten klämd.
Vad gjorde jag för fel?
Kom hit och tafsa på mig.
Jag ska klä av mig."
Så är livet för min generation.
Man har kommit över krönet. Man når pensionsåldern.
Alla i den här åldern tänker likadant. Vi vill göra allt på vår "bucket list".
Vi blir taggade över att göra nya saker.
Vissa vill
hoppa fallskärm, hoppa ut ur ett plan.
Andra vill bestiga berg
eller simma med hajar. Vissa reser runt i världen.
Jag har aldrig brytt mig om sånt. Jag har aldrig velat göra det.
Det är inget som lockar mig.
Jag gillar saker som får igång mig.
Men inte på det viset.
Jag gjorde nåt väldigt energigivande.
Jag såg en striptease-show.
Ja.
Ni kanske tycker att striptease inte är nåt speciellt.
Varför går man dit?
Det var inte min idé. En utländsk vän till mig kom på det.
Jag frågade om hans planer.
Han ville äta på Jay Fai och besöka Wat Prakeaw.
Hans sista anhalt var en go-go-bar på Bangla Street i Phuket.
"Varför?" sa jag. "Har du aldrig hört om det?
Då säger jag inget. Du måste se själv. Du är thailändare."
Han skulle inte få se ner på mig.
Så jag var tvungen att åka. Såna saker
är viktiga för mig. Såna saker
verkar meningslösa men betyder mycket för mig.
Så jag åkte till Phuket, till Bangla. Jag hittade baren han berättade om.
Han sa showen skulle vara helt olikt allt annat jag sett.
Jag visste inget om den. Jag kom till Bangla och gick in i gränden
med folk som dansade. Några såg mig och bad om bilder.
Allt var bra. Jag frågade nån var baren var.
De sa till mig:
"Det är en hemlig bar.
Den byter namn varje månad, för polisen stänger alltid ner den.
Jag kan inte säga var den är nu, men den var på den gatan förut."
Han pekade på en gata, och jag gick ditåt.
Jag hittade stället, men det stod ett annat namn på det.
Jag gick fram till en kille som stod utanför.
Han såg tuff ut. "Jag letar efter det här stället."
"Är du thailändare? Inga thailändare. Du får inte komma in."
Thailändare fick inte komma in. "Stick. Thailändare är inte välkomna."
Han jagade bort mig som en hund. Att jag var Nose Udom betydde ingenting.
Jag gav upp. Jag hade rest ända hit och kom inte ens in. Då såg jag en kille.
Han hade tatueringar i hela ansiktet. Jag tog en bild med honom i gränden.
Han sa: "Nose, vad gör du?" "Jag ville gå till den där go-go-baren."
Han gick genom en grupp utlänningar.
"Du", sa han till killen som sålde biljetter. "Du."
"Stoppa undan telefonen. Man får inte spela in där."
Han måste vara chefen. Mina goda gärningar lönade sig äntligen.
Det här var min belöning. Jag var den enda thailändaren i baren.
Rummet var så här stort
och fullt av koreaner, kineser och folk från alla möjliga ställen.
Han tog med mig allra längst fram. Hit. Precis vid scenen.
Den var lite högre.
Så här. Showen hade börjat för ett tag sen.
När jag kom dit började ett nytt nummer. Okej. Det var
en kvinna som var runt 40.
Hon kom ut och dansade med sexiga rörelser.
Men det såg ut som att hon inte hade fått tillräckligt med sömn.
Som om hon var trött och undernärd. Och kanske hade ekonomiska problem.
Hon dansade som om hon hade sett mycket genom sina dagar.
Så hon dansade.
Musiken var dansmusik, men om jag nynnar den måste jag betala för rättigheterna.
Om jag sjunger eller nynnar nåt i min show kan jag bli stämd.
Det är svårt att göra standup nu.
Min personal sa till mig
att nynna på denna istället. De hade ordnat tillstånd för den.
Det är Thatthong Sound.
Tänk er att hon dansar till Thatthong Sound.
Jag kan faktiskt inte texten.
Thatthong Sound
Tittar på stjärnorna…
Det funkar inte! Vi kan säga att hon dansade.
Efter en stund hämtade hon en skål. Det var en fiskskål med en vågig kant.
Så här stor, med vatten i. Hon bar fram den och ställde den här.
Ställde ner den här.
Sen stod hon med den mellan benen. Låten spelades fortfarande.
Jösses! Varför kunde de inte ha ordnat en enklare låt?
Sen slutade musiken.
Bang.
Hon var helt naken. Inte en tråd på kroppen.
Bang.
Hon knyckte till med höften.
Något levande
föll ut ur hennes…
…mutta. Jag säger "mutta".
Det är ett ord folk känner till. "Mutta". Den här varelsen föll ut ur hennes mutta.
Den föll ut, och först rörde den sig inte.
Den landade i vattnet och flöt upp till ytan.
Jag såg på formen att det var en fisk. Den sprattlade lite.
Det var en fisk, men den simmade inte. Jag vet inte varför.
Den kanske var i chocktillstånd.
Den kanske hade slagit i huvudet. Kan ni tänka er det? Nedslaget.
Efter ett tag vande den sig vid vattnet. Fenorna började…
Sen började den simma.
Den simmade runt i skålen. Jag satt längst fram. Så här nära.
Jag såg att det var en fisk.
"Vad är det för fisk?" Vilken sort är det? Jag och alla andra undrade.
En mal.
Jag tappade hakan, precis som ni. Den var så här stor.
Så här stor. Jag satt precis framför. En mal!
Hur kom en mal ut därifrån? Jag hade så många frågor.
Hur gick det till? Stack inte taggarna henne?
En stack mig när jag var barn, och det gjorde så ont.
Hur gjorde hon med taggarna?
Vart tog den vägen? Hur funkar förvaringen?
Medan jag tänkte knyckte hon på höfterna igen.
Tre stycken simmade i skålen.
Nu förstår jag varför min vän sa att det var sorgligt att jag aldrig hade sett det.
Det vidgade mina vyer.
Jag satt som trollbunden. Alla tre var ute.
Jag var riktigt imponerad. Jag var tvungen att ge henne dricks.
Jag gav henne allt jag hade i dricks.
Hon packade ihop sina grejer. Nån annan kom ut på scenen.
Hon hade också en fiskskål, men den var tom.
Fiskarna var nog hemma.
Hemma med sin mamma.
Ni vet? Hon som just hade fött dem.
Är du trött eller skrattar du?
Lutar du dig fram för att du skrattar, eller somnar du av?
Jag berättade just poängen.
Vad gjorde jag för fel? Vad är problemet?
Jag håller koll på dig.
Åter till fiskskålen. Den här kvinnan var runt 30.
Hon ställde ner skålen.
Musiken började.
Vi tar samma låt, så vi slipper problem.
Jag tvingar verkligen mig själv.
Hon dansade till sexig musik. Sexig dans. Sen slutade musiken.
Hon gjorde höftknycken, och ut kom…
Vet ni vad som kom ut?
Den hade fyra ben.
En sköldpadda.
En vattensköldpadda. Den var rund, så här stor.
En vattensköldpadda. Den var så gullig. En vattensköldpadda.
De var tre stycken nu också. De simmade runt.
Sköldpaddornas moder.
Så här ser hon alltså ut.
Vad kunde jag ge henne för en sån sak? Jag gav henne mycket dricks, och hon gick.
Hon var väldigt professionell men verkade inte gilla sitt jobb.
Jag tror att
det är som…
Jag vet inte.
Hennes affärer är hennes egna.
Men hon njöt mer än den här tjejen.
Jag kommer tillbaka till dig.
Jag låter dig inte somna.
Hon tog skålen och ställde den åt sidan. En tredje kvinna kom ut.
En annan än den första.
Jag vet inte hur gammal hon var. Hon var äldre.
Hon dansade också.
Alla kom in på scenen och dansade sexigt så här.
När musiken slutade var jag förväntansfull.
Jag funderade på vad som skulle komma ut.
Det fanns ingen där att prata med, för det var bara utlänningar där.
De väntade sig nog inte en thailändare i publiken.
Vad skulle komma ut? Hon stod där,
men inget kom ut just då. Hon hade ingen skål.
Men efter ett tag stack nåt ut huvudet.
En fågel.
En gul fågel stack ut huvudet.
Så knyckte hon till, och den flög ut ur hennes mutta.
Den flög ut ur muttan.
Jag ska säga er att det här var mer spännande
än att hoppa ut ur ett plan utan fallskärm.
Eller simma med krokodiler. Eller bestiga Mount Everest.
En fågel kom ut ur hennes mutta. Två meter framför mig.
Det var som… Det var som hämtat ur en film,
men det var på riktigt. Den flög ut.
Fågeln flög iväg.
Den flög runt i rummet.
Det var inte som på film där den skulle ha svept ner.
Mer som en fågel som villat sig in. Den var rädd.
Den hade just kommit ut ur en grotta, och nu var det fullt av folk.
Publiken lät som er. Den flög in i en spegel och en vägg.
Publiken jublade.
Det var som om
det var planerat.
Den flög runt, och var landade den? Mitt framför mig.
Jag önskar att det här var påhittat, men det är sant.
Den landade inte så här. Inte mjukt, så här.
Den landade här, och sen gled den.
Pang. Och den gled… in under bordet.
In under bordet.
Och allas blickar
var riktade hitåt, för de var oroliga för fågeln.
Den gled in under bordet och jag
lyfte benen. Men jag ville hjälpa till att fånga den.
Jag var rädd att trampa på den. Det här kunde vara hennes legitima barn.
Tänk om jag dödade hennes barn? Så här.
Personalen kom för att hämta den.
Vad kallas de? Servitörerna och barägaren kom och hjälpte till.
"Lyft benen, tack." Folk samlades.
Kvinnan som hade släppt ut fågeln, fåglarnas moder, kom fram till mig.
Här är Nose Udom.
"Sitt still. Kliv inte på den."
När hon var framför mig började hon…
"Hallå.
Är det Nose?
Hallå, det är Nose Udom."
Hon hade glömt fågeln.
"Nose Udom. Jäklar, Nose Udom är här."
Hennes humör förändrades helt. Hon såg upprymd ut.
"Hur kom du in? Vem släppte in dig?
Jag såg dig förut men trodde att du var Jackie Chan.
Det är verkligen Nose Udom. Vänta."
Hon bad en servitör om penna och papper. "Jag såg dig som barn.
Ta hit ett papper." Hon kröp närmare mig.
"Kan jag få din autograf?"
Ni måste komma ihåg
att hon var naken.
Ingen stor grej för henne. Det är hennes uniform.
Eller hur? Hennes jobbkläder. Helt normalt.
Hon hade säkert gjort det där i tio år. Det var inget nytt.
Hon satte sig på huk. "Skriv din autograf här."
Medan jag gjorde det visste jag inte var jag skulle titta.
Det var första gången som jag inte kände mig som en kändis.
Jag kände mig som en gynekolog.
Min autograf var alldeles skev. Den var helt…
Det hände mer än jag kunde bearbeta. Fågeln…
Sen kom hon och bresade som…
Och hon var ett fan. Så mycket. Det var nåt utöver det vanliga.
"Gå ingenstans. Kan jag få ta ett foto när jag är klar?"
Hon pratade med mig ett tag.
Det var som…
Jag var mållös och helt ställd. Jag gav henne mycket dricks.
Sen hittade vi hennes fågel.
Hon tog den och tackade publiken. Vi applåderade.
"Eftersom du är här gör vi ett extranummer."
Ett extranummer?
Jag undrade vad det skulle vara.
Hon försvann, antagligen för att diskutera vad de skulle göra för mig.
Efter en liten stund kom tre av dem ut med en klase bananer.
Det var gröna bananer. De bar dem tillsammans.
Musiken var livlig. De dansade och bar ut bananerna.
Sen drog hon loss en banan och skalade den.
Och sen…
Hon
tog bananen
och stack in den från det här hållet.
Jag undrade varför.
Hon stack in den hela vägen.
Sen kom ett meddelande i högtalaren. Dj:n pratade.
"Vill nån frivillig hålla i korgen?"
Tror ni…
Skulle jag missa den chansen?
Inte en chans. Hon sköt den mot mig. "Kom upp." Så jag gick upp på scenen.
Jag stod där och höll i korgen men visste inte varför.
"Vad ska jag göra?"
"Håll den så där. Om nåt kommer ut, fånga det."
Korgen var där borta.
Musiken började. De räknade till tre och tryckte till.
Och bananen kom ut.
Den flög högt.
Jag visste inte vad jag skulle göra. Jag höll på att missa.
Vad skulle jag göra? Jag dök.
Folket där klappade som ni gör.
Det kändes som om vi var ett par som jobbade ihop.
Jag var extatisk. Jag älskade det.
När showen var över svepte hon in sig i en filt
och kom och hade ett långt samtal med mig.
Jag kände att jag lärt mig några intressanta saker.
Jag frågade henne hur hon fick upp de där sakerna i sig.
På riktigt. Jag frågade henne: "Vart tar de vägen?"
Jag ville inte pressa, för hon var en kvinna.
Hennes svar var enkelt.
"Det är en färdighet. Man måste lära sig det.
Det här är min moster."
Färdigheten hade gått i arv genom generationer i hennes by.
"Alla kan inte göra det. Det är en speciell färdighet."
Och jag tror henne.
"Ta lite mer pengar. Jag gillade det verkligen. Tack så mycket."
Vi sa adjö, och jag åkte tillbaka till Bangkok.
Jag berättade för mina anställda på kontoret.
Jag skröt rejält. "Jag åkte och såg striptease med fåglar…"
En av dem sa: "Nose.
Varför åkte du så långt? Sånt där finns i Pattaya."
"Nej, i Pattaya finns bara pingpongshower. Jag har sett det."
Hon sa: "De här är bättre.
Det är manliga strippor."
"De klär bara av sig. Sånt finns på alla gaybarer."
"Det är inte samma sak.
Jag säger bara det.
Jag såg den med några vänner.
Sen tog jag dit mina föräldrar. Min mamma grät."
Ett plikttroget barn. Jag gillar det.
Jag tog inte med mamma dit, men personalen från kontoret.
Vi var åtta stycken i en minibuss. Fyra kvinnor, fyra män.
På mitt kontor prioriterar vi sånt här.
Jobba? Strunt i det.
Vi gör sånt här.
Vi åkte till Pattaya. Första showen var klockan nio.
Biljetterna kostade 400 baht. Jag bar munskydd men inte de andra.
Ingen kände igen mig. Vi satte oss.
Jag visste att bästa platsen var längst fram.
Vi åtta satt på rad.
Både män och kvinnor uppträdde.
Jag hade sett kvinnorna förut, så jag var inte så intresserad av dem.
Men det fanns en som rökte.
Hon rökte med sin mutta.
Hon rökte två cigaretter. Som om den andades in och ut.
Hur gjorde hon det? Och att blåsa ut?
Var kom det ut ifrån?
Jag såg röken åka in och ut.
Pilarna mot ballonger var inget speciellt.
Jag såg dem bara. Till slut var det männens tur.
Det var vad jag hade väntat på.
Platsen och scenen var så här stor. Det fanns en spiraltrappa.
Ljuset var svagare än så här.
Det var bara upplyst här. Där var trappan.
Belysningen gjorde saker självlysande. Vita saker framträdde verkligen.
De första artisterna var unga män.
De såg lantliga ut. Som om de kom från djungeln.
De hade sexpack och religiösa tatueringar.
De kom ner för trappan i bara underkläder.
Musiken startade.
De gick ner långsamt.
Så här.
Musiken var lika distraherande som deras bulor.
De var fyra stycken.
På avstånd tänkte jag: "Fejk. De är inte riktiga."
De var för långa för att vara riktiga.
Det är omöjligt. De kom ut. Rummet var mörkt, men den glödde liksom.
Det såg inte ut som en kuk.
Den såg ut som en gipsad arm.
Den var större än hans underkläder.
Det var galet! Han gick som…
Jag såg den i mörkret.
Det var en sån här bula.
Inte en chans. Det är fejk. Falsk reklam för att lura turister.
De fyra stod på scenen. De fyra himmelska kungarna.
De började dansa en sexig dans. De smekte sig själva.
En av dem tände några ljus.
Droppade vaxet på sig. Det var väldigt sexigt. Sexig musik.
I slutet av showen undrade vi åtta om den var riktig.
För den var kvar i kalsongerna.
Jag tänkte för mig själv: "Det är en dildo.
De har delat den och lagt den över den riktiga.
Som ett extra lager.
Det är ett dåligt trick. Inte ens värt showen."
Sen kom fler kvinnor ut. Sak samma.
Sen var det kvällens andra manliga nummer.
Musik.
Vänta lite.
Han var inte tomhänt. Han bar en vattendunk.
En dunk i den storleken rymmer fem liter.
Fem tunga liter. Kan du ge mig en? Har du en dunk?
Jag vill att de får en bild av det. Han gick ner så här.
Även så här är den tung.
Den var så här stor. Den var den här storleken.
Musik.
Han gick mycket coolare.
Han började dansa sexigt. Jag visste inte vad vattnet var till för.
Det fanns ett snöre fäst vid dunken.
Det kom upp så här.
Ungefär till hit. Runt 20 centimeter.
Han gick fram.
"Vad är det som händer? Vad är det till för?"
Sen gick han bort
till Naew i publiken. Det var Naew som gav mig vattnet nyss.
Han bad henne:
"Häng upp den."
"På vad?"
"Här."
Sen tog han av sig underkläderna.
Och den träffade nästan Naew i hakan.
Om hon hade varit närmare kunde hon ha blivit knockad.
Den stack ut långt som… Jag bara: "Se upp!"
Hon frågade mig: "Ska jag göra det?" Ingen svarade. "Jag tycker det."
Hon ville inte ha nåt svar, för hon ville testa.
Hon hängde på den som en krans på en politiker.
När hon hängde på den trodde man att dunken med fem liter vatten
skulle glida av.
Det gjorde den inte, för tusan! Det höll sig kvar. Och…
Den där vattendunken hängde där. Den rörde inte vid golvet.
Han använde… Vad ska man kalla den? "Kuk" känns inte rätt.
Ordet rymmer inte tillräckligt med respekt.
Vi fortsätter säga "guk".
Men det var inte vilken guk som helst.
Om de flesta gukar är "ah!", så var den här
"AAH!"
Guk!
Det här är en guk!
Träffar den dig på hakan blir du golvad.
Han lyfte vattnet med sin guk.
Hela stället jublade, till och med barägaren.
Koreaner, japaner, andra nationaliteter.
Ett, två, tre, fyra, fem, sex, sju, åtta, nio, tio. Hurra!
Han släppte taget och den föll.
Jag menar, wow…
Det kändes som förut, med fågeln.
Han lyfte dunken med guken.
Hur kan jag ha missat att landet är fullt av förunderliga saker?
Först nu får jag veta det.
Jag trodde att det var showens höjdpunkt. Då sa han: "Vänta, här är min storebror."
Han hette Arty. Han var ljushyad och kom från Isan.
Han verkade älska sitt arbete. Han sa: "Min tur."
Han tog två dunkar.
De hade längre snören. Det var två.
Han gav dem till Bellas fru, Am. Hon hade sin man bredvid sig.
Bella är en stor man.
Han var konferencier på Kao Kon La Kao.
Am är en väldigt älskvärd person. Hon blir inte otålig.
Killen sa: "Häng på dem." Am var så här.
Till sist gjorde hon det. Artys var ännu större.
När snöret var på plats…
Hur var det möjligt?
Han spände sig och räknade till tio.
Bellas fru såg ut så här när hon hängde på dem.
"Jag gillar det inte. Jag borde inte."
Men sen var det som om något hade väckts i henne.
Hon var förtjust.
Hon gapade av förvåning. Hon var tårögd.
Under resten av kvällen.
Jag skojar inte.
Han lyfte den ett… tio.
Och ställde ner den. Vi gav honom en stor applåd.
Andra häpnade över hans talang. Vi bugade oss av vördnad.
Han gick ner från scenen med en cowboyhatt för att samla in dricks.
Okej. Vi gav honom dricks.
Men jag var skeptisk.
Fanns det nån sorts stöd? Var den äkta? Jag hade bara sett den.
Jag hade inte rört den.
När han gick runt med hatten
kom han ner och gick till förbipasserande och överallt.
Vissa gav bara lite. Många gav ingen dricks alls.
Så han kom till oss, och vi passade på att fråga om den var riktig.
Kan du ta bort vattnet?
Okej.
Försök lyfta den.
"Är den riktig?" Han gick runt och samlade in dricks.
"Är den äkta?" Han svarade inte.
Istället kom han bakom oss och använde sin guk
till att knacka oss på ryggen.
Små klappar på ryggen.
Som en nack- och axelmassage bakifrån.
Naew var så här.
"Jag har en muskelknuta."
Fyra av dem jobbade med henne
som om det var en vanlig tjänst för dem.
De knackade på framsidan av hennes lår. Hon skrek.
Hon tjöt av glädje.
De fyra blev klara. Vi var så glada att vi gav dem dricks.
Vi gav 10 000 i dricks den kvällen.
Jag fick slut på pengar och fick växla stora sedlar för att fortsätta.
Det är unika talanger. Vi måste stötta dem.
Jag fick låna mer pengar av min personal. "De förtjänar mer. Det är helt otroligt."
De visste att vi älskade det, så de tog i extra.
De fokuserade på oss. Det fanns fyra sidor.
De ignorerade dem. Kineserna gav dem knappt nån dricks.
Så de kom bort till oss. Efter deras nummer uppträdde fler kvinnor.
Vi skulle åka. Jag hade varit med om mitt livs upplevelse.
Det var otroligt. Jag var så glad. Ägaren sa: "Åk inte än.
Stanna till sista numret. Det är ännu bättre."
Så jag väntade. Sen var det dags för finalen. Musiken började.
Fyra killar kom ut
med klong yao-trummor.
Klong yao-trummor.
De bar på trummorna.
Kan ni tänka er det? Den korta sorten. Det var två trummor och fyra killar.
Vi trodde att de skulle underhålla oss.
Vi dansade och jublade som om det var en konsert.
De kom ner. En av dem bad mig slå på trumman.
De visste inte att det var jag. "Slå på den", sa han. Jag gjorde det.
Trumskinnet var av läder. Det gjorde ont att slå.
"Testa." Han räckte mig en trumma.
Sen gav han en till Naew. Hon tog den.
Tänk dig att du är Naew. Du håller i den.
Ta den i dina händer. Trumskinnet var här.
Sen frågade han: "Hur många cha?"
Naew sa: "cha-cha-cha". Han intog position.
Tog av sig byxorna.
Han använde sin guk för att slå på trumman.
Naew visste inte hur hon skulle reagera. Hon började dansa.
Han sa: "Sluta. Dansa inte, är du snäll. Jag träffade kanten."
Sen spelades de två trummorna tillsammans.
Vad är det här för beat?
Jag säger bara det. Jag älskade det.
Jag ramlade omkull när han gjorde det. Jag låg på golvet.
Jag skrattade så att jag ramlade av stolen.
Trummandet var fantastiskt. Folk trodde jag hade svimmat.
Vi blev helt galna.
De trummade och trummade,
och sen gav vi dem dricks. Vi gav dem massor i dricks.
Men jag tvivlade fortfarande. Jag var inte säker på att den var riktig.
Så när de var klara
reste jag mig och sa: "Hallå,
får jag röra den?"
Jag måste få veta. Han tvekade inte. "Visst."
Han stod så här. "Kör på."
Det ögonblicket var ett av de minnesvärdaste i mitt liv.
Jag ställde mig upp och rörde vid hans guk.
Res dig upp lite. Du behöver inte röra mig.
Ni ska få se hur det var.
Ställ dig upp. Sträck ut handen. Vi kan låtsas.
Ta tag i den.
Så var det.
Jag tog tag i den så där,
och drog handen från roten till spetsen.
Jag klämde på den. Jag ville veta om den var fejk.
Hade de injicerat nåt eller täckt den med nåt?
Men nej, den var riktig.
Jag sa: "Oj. Det här kan man kalla en riktig anakonda."
Jag hade handen full. Jag vet inte vad jag ska kalla den.
Det var som ett bamburör fyllt med sticky rice från Nong Mon.
Eller fläskkorv från Ubon. Hur ska jag beskriva den?
Och jag blev så tagen att jag föll i trans.
Så jag pratade med honom med den i handen.
"Var kommer du från?
Jaså, Sa Kaeo?
Har den alltid varit så stor?"
Han sa:
"Tja, jag har aldrig förstorat den.
Det är en defekt jag har haft sen födseln." Vilken skrytmåns.
Jag önskar mig en sån defekt.
"Jaså? Jag säger det här från hjärtat: Det var trevligt att träffas."
Allvarligt.
Ni vet när man träffar en utlänning och ger dem ett fast handslag?
Men jag skakade hans kuk.
"Trevligt att träffas."
Jag klämde den ordentligt. "Jäklar, den är fantastisk.
Hur kan den vara så fast?"
"Jag har en speciell teknik, men den är hemlig."
Vi pratade så här. "Varifrån kommer han, då?"
En var från Bueng Kan,
en från Suvannakhet och en från Laos. Jag tog tag i deras "mikrofoner"
medan jag pratade med dem.
Vi hade ett långt, trevligt samtal.
När vi hade pratat klart skildes vi åt.
Jag var så imponerad och fascinerad.
Jag måste erkänna, och jag ska redigera bort det…
Jag gick tillbaka till hotellet och tänkte för mig själv:
"Det kan inte vara svårt."
Det var nästan midnatt.
Jag åt khao tom efter showen och kom tillbaka.
Sen duschade jag.
Jag stod framför en stor spegel på hotellet.
Först testade jag med glasögonen.
Med den här.
Du ser trött ut. Jag står här.
Jösses.
Så fort jag hängde dit dem föll de.
Skalmarna bröts nästan. Jag har bara ett par.
Glasen gick nästan sönder i fallet.
Fan. De kanske gled av på grund av snöret.
Jag hade köpt drickyoghurt på dagen.
Jag borde börja där. Jag tog ut dem ur kylen.
Jag hänger på dem.
Jag testade två små flaskor.
Jösses.
Fortfarande för tungt?
Jag måste tömma dem först.
Jag drack upp allt.
Flaskorna och folieförseglingen var kvar.
Det funkade ändå inte.
Vet ni vad jag lyckades med?
Folieförseglingarna.
Jag vek dem till halvcirklar. Dem klarade jag.
Hela händelsen
har förstört livet för makarna till alla kvinnor i publiken.
Det är kört. Vi blev tillintetgjorda.
Minns ni knubbige Bella?
Före showen var han den enda mannen i sin frus liv.
Sen stötte hon på nåt…
Nåt bättre.
Nu klagar han alltid: "Sen du tog oss till den jäkla showen,
när vi duschar och hon ser mig naken, vet du vad hon gör?
'Ko-ko.
Ko-ko.'
Som vuxna gör när de ser ett naket barn.
Så gör hon mot mig."
Jag tycker att det är en speciell talang.
De sa att de måste gömma såna barer.
Annars kommer polisen och stänger ner dem emellanåt.
Jag tänkte: "Varför, för tusan?" Det är speciella och unika talanger.
De har ett värde.
Att kunna använda kuken eller muttan så skickligt
är precis som när ett engelskt fotbollsproffs
jonglerar med en boll medan han går 48 kilometer.
Han är skicklig med huvudet.
En dansk dykare som på ett enda andetag
dyker 202 meter ner och sätter världsrekord,
han är skicklig med lungorna.
En amerikan stannar en fläkt med tungan.
På en minut tog hon bort skyddet på fläkten och stoppade den.
Med tungan.
Hon stoppade den 35 gånger på en minut.
Hon använde sin talang.
Om du har en stor guk, slå på en trumma med den.
Eller tryck ut fåglar ur muttan.
Fåglar, sköldpaddor, fiskar.
Som den ultimata djurfristaden.
Myndigheterna borde stötta sånt istället för att gömma det.
Var inte så pryda. De måste stötta och lära ut det.
Som med thaimassage. Det här är supermjuk makt.
Det är inte mjuk makt. Det är supermjuk makt.
Det är den mjuka makten i dina mjuka delar.
Sprid det vidare,
så att folk vet vad en mutta kan göra.
Den är som en lagerlokal.
Alcazar och Tiffany-showerna kan göra mer än att mima.
Allt de gör är att mima och skämta.
Eftersom de ändå opererar sig där nere
kan de ju lägga till mer utrymme för andra djur.
Det måste inte sluta med fåglar. Det kan vara krokodiler.
Utlänningar älskar krokodiler. Eller blåsfisk.
Blåsfiskar är söta när de är rädda.
Vi kanske håller numren hemliga vissa dagar. Gör det till en överraskning.
Crybaby eller nån kommer ut. Man kan sälja in det.
Och varför nöja sig med att spela trumma? Det finns så många musikinstrument.
En thailändsk xylofon, kanske? De kan spela duetter.
Vi utmanar amerikanen och stoppar fläktar med våra gukar.
Det här borde stöttas, inte gömmas undan.
Turistmyndigheten kan marknadsföra det.
Man behöver inte lägga miljoner på att anlita en känd skådespelare.
Gör TikToks. Det är enkelt.
Bjud in folk att komma och se. Det här är supermjuk makt.
Ta de här idéerna. Det gör inget.
Be folket i Pattaya eller Phuket säga:
"Hej, välkommen."
Låter rimligt?
"Välkomna. Showen börjar. Gratis inträde. 400 baht för en öl."
"Se på showen, ha kul, roa er. Den har energi.
Har girl power. Har fisk. Har sköldpaddor.
Har fåglar. Har krokodiler. Kanske blåsfisk.
Pingpong, ballonger, rökning, bananer. Kom och titta.
Har en bra Stålman. Bra Stålmannen. Skaka hand. Och du kan skaka kuk.
Stor kuk som spelar cha-cha-cha. Stor kuk som lyfter vattendunkar.
Stor kuk som ger massage. Superstjärnor med stor kuk.
Stor kuk som ger massage. Vår stora kuk dör aldrig.
Vår stora kuk är freestyle.
Välkommen till Thailand. Har de fattiga rättigheter?
Men vi har kuk. Men vi har muttor.
Gör det bara, Thailand. Tryck på startknappen.
Låt alla thailändare leva bekvämt och sluta med skitsnacket nu!"
Ha en skön resa hem!
Vakna! Tack!
Undertexter: Susanne Sparv