Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Пані, панове
й представники ЛГБТК,
будь ласка, вітайте єдиного й неповторного…
Несамовито скиньте руки до гори й вітайте єдиного й неповторного
Удома Тефаніча.
Дуже дякую.
Гаразд, усім красно дякую. Дякую.
Як щасливий ти й це знаєш Плесний раз
Коли хтось виходить на сцену,
і люди кричать
та плескають,
мабуть, ця людина досить відома.
Тож, я знаю, що відомий.
Якщо чесно, я знаю, що я відомий. Я трохи популярний.
Але якщо хочете шкалу, то я гадки не маю.
Не скажу, бо славу не можна виміряти так,
як, наприклад, звук у децибелах.
Не знаю, наскільки я відомий.
Знаменитості, актори й співаки знають, що коли вийдуть на вулицю,
люди проситимуть у них фото й автографи.
Вони знають, що відомі, але не знають, наскільки.
Я зрозумів рівень своєї знаменитості,
коли Віній Лертратаначаі
запросив мене зіграти у футбол.
Ви знаєте його, так?
Він організовував гру «Ліверпуля» з «Манчестер Юнайтед».
Він дзвонив мені вшосте. Я сказав, що не можу піти,
бо він був аж у Бангпаіні, а я — у Бангкапі.
Їхати далеко.
Коли я зіграв і повернувся, було б уже пізно.
Я сказав йому: «Я зайнятий.
Коліна болять. Мене оперували.
Востаннє я грав, коли був монахом».
Але вночі він подзвонив ще раз. Ушосте.
«Пограймо у футбол».
Як завжди, я виправдовувався.
«Я зараз малюю. У мене немає часу».
«Приходь. Ти не пошкодуєш. Завтра о четвертій».
«Хто грає? Я не хочу. У мене навіть взуття немає».
«Джексон Ван».
Грати з Джексоном Ваном? Ти серйозно?»
«Так, він у Таїланді. Він любить грати у футбол у вільний час».
«Він справді буде?»
Тоді я вже їхав до Бетонга.
Це Джексон Ван, чорт забирай!
Раджу вам купити квиток,
дорогий, і прийти на його виступ.
Моя племінниця, Ратсемі, — запекла фанатка.
Вона платила купу грошей, щоб побачити його силует,
а в мене був шанс пограти з ним у команді.
І я поїхав.
Зранку я купив кросівки.
Потім Віній сказав, що присутніми будуть лише VIP-персони.
Лише запрошені.
Я відчув себе особливим. Тож вирішив поїхати сам.
Але моя племінниця, Ратсамі,
уже почала зачісуватися.
Вона прийшла нарядна. «Будь ласка, можна я з тобою?»
«Ні, це приватна гра».
«Будь ласка, я хочу побачити Джексона Вана.
Минулого разу він був так далеко».
Я сказав: «Не знаю, як близько тебе пустять.
У нього суворі охоронці».
Ви про них чули, так?
«Будь ласка? Я стану за огорожею і дивитимусь. Прошу».
Тож вона нас повезла.
Коли ми приїхали,
поле було на Роял Сіті Авеню,
там було купа охоронців.
Наче хтось злив новину.
Бо сотні фанатів чекали біля огорожі,
щоб побачити Джексона Вана.
Я думав,
було б жорстоко лишати її там,
тож сказав: «Ратсамі, ходімо всередину».
Мав іти лише я.
Вона спитала: «Що робити?»
«Скажеш, що ти моя масажистка».
«Але я не вмію робити масаж».
«А доведеться.
Якщо пощастить, Джексона схопить судома,
і ти зробиш йому паховий масаж».
Раптом у неї стався вибух мотивації.
Охоронець спитав, хто я. «А, ти Ніс. А це хто?»
«Це моя масажистка».
«Вам туди, і до VIP-зони».
Ми припаркувалися у VIP-зоні.
Я сказав: «Неси мої речі й кросівки. Так ти нагадуватимеш мою масажистку».
Ми пройшли десь 15 метрів
до спортзалу зі скляними стінами, як отут. Ми зайшли всередину.
Джексон Ван танцював танок муай тай із Тоні Джа.
Бачили кліп з тіктока? Вони танцюють, і він повертається до мене.
Тоні Джа повів мене на екскурсію.
Племінниця була надто близько. Вона повірити не могла!
Зазвичай їй кажуть: «Іди туди. Забирайся.
Відійди. Ти не VIP».
Але тепер: «Ходімо з нами».
Джексон Ван стояв там.
І вона…
Я сказав їй: «Фотографуй його».
«Дядьку,
руки слабшають».
Я ще такого не бачив.
«Руки слабшають».
«Ану зберися. Це твій шанс».
«Він…»
«Овва».
«Ну ж бо. Фотографуй»
«Я не хочу його турбувати».
«Не час для цього».
Зрештою,
він закінчив танцювати з Тоні Джа, і ми пішли перевдягатися.
Я пішов за Джексоном Ваном у роздягальню,
де були ці моделі й актори
нового покоління.
Наскільки я пам'ятаю, там був Ґолф Пічая.
І Кем Хассаві.
Вони всі були зростом щонайменше 175 см і з блідою шкірою.
Вони перевдягали сорочки. Їх було дуже багато.
Оут Прамот мене впізнав. «Носе, привіт».
Я привітався й присів до них.
На лавках лежали футболки й шкарпетки.
Я зняв черевики, одягнув чорну форму,
бо Джексон Ван був у чорній команді. Тому й одягнув.
Тоді Оут сказав мені: «Ти в іншій команді».
«Що? Я не знав».
«Оце твоя команда».
Угадайте, хто був в іншій команді. Віній Лертратаначаі.
Віній познайомив мене з іншим хлопцем. «Це посол Непалу».
Посол Непалу. Супер старий дід.
«А той, що поруч, — племінник короля Бутану».
Племінник короля Джігме. Я не знав, що робити.
Ось Джексон Ван. Ось племінник короля Джігме.
Мені вклонитися? Що мені робити, коли я пасую йому?
«Ваша величносте, не вдарите вільний удар»?
Я не знав, як поводитися.
І я не хотів бути в тій команді.
Я їхав грати з Джексоном Ваном.
Пасувати йому. Розумієте? Тренуватися з ним. Говорити.
Бути командою. Тиснути руки перед змаганням.
Це була б честь. Але, дідько, не вийшло.
Я був у команді зі старим.
І знаєте ким? Я був нападником.
Завдання нападника — забивати голи.
Джексон Ван був нападник чорної команди.
Нас розділяла відстань.
Усю гру ми бачилися лише здалеку.
Я так давно не грав.
Через п'ять хвилин судоми були.
Була 16:00. Спека шалена.
Мені було важко, але фанатам
на стадіоні ще важче. За винятком тих, хто зовні.
У VIP-зоні було близько 100 фанів.
Вони прийшли з тайськими акторами: це були їхні менеджери
й менеджери іноземних акторів.
Їх близько сотні. Вони були біля поля
за рядом кущів.
За білу лінію заходити не можна.
Вони стояли зовні з камерами.
Ціле стадо було.
Я зіграв п'ять хвилин і попросив заміну.
Я не зміг. Мені було байдуже, бо я його не бачив.
Я хотів піти. Але в команді старого не було запасних.
Я просто ходив полем. Не міг зосередитися на грі.
Я хотів взяти парасольку.
Що я там узагалі робив?
Гру не транслювали.
Якби там були камери, я був би такий…
Але ніхто не бачив. Я мав жахливий вигляд.
Зрештою, я не витримав. Я мав піти. Мені було жарко.
Біля поля не було дерев, тож довелося…
Там був спортзал. Я стояв у його тіні.
Тоді я зрозумів, наскільки я відомий.
Біля кущів стояли фанати й дивилися на Джексона.
Потім подивилися на мене. Я стояв десь за десять метрів.
Я пішов з поля до кущів.
«Агов.
Агов, чуєш?
Це Ніс. Це Ніс! Сфотографуємося з ним».
Двоє чи троє підійшли до мене.
«Сфотографуємося з ним?» Хтось крикнув:
«Так. Звісно».
Отак я відомий.
Заслужив на таку реакцію.
Боже.
Мені наче
ножа
встромили в серце.
Я мав пошарпаний вигляд
у шортах, зі своїми кривими ногами й брудною шкірою.
А тоді…
«Звісно». І вони підійшли фотографуватися.
Так вони вбивали час.
Коли гра закінчилася, нас забрали
назад до роздягальні
помитися.
Я був одним із перших, хто покинув поле. Джексон Ван і його команда були за мною.
Усі вони були гарними.
Я не наважувався приєднуватися.
Я пішов першим.
Я це чітко пам'ятаю.
Троє людей у чорних футболках
підійшли до мене.
«Носе?»
Вони були мого віку, наче ми виросли разом.
Наче вони були на моїх перших шоу.
«Можна сфотографуватися?»
Боже. Я був такий щасливий, що хтось це спитав.
Я сказав їм: «Чекайте, мені треба в туалет».
Я більше не міг триматися.
«Я побіжу в туалет. Зараз повернуся».
І я пішов відлити.
Заходжу.
Там був Джексон Ван із командою.
Вони перевдягалися.
Якби я фотографувався, пропустив би Джексона без футболки.
Якби в кімнаті
з ним були ви, ви б пішли?
Я хотів лишитися й спостерігати. Усі перевдягалися.
У всіх було по шість кубиків. Аура неймовірна. Вони сяяли.
Я бачив людей із блідою шкірою, але їхня шкіра сяяла,а це вже рідкість.
Здається, Джексон Ван їсть на вечерю неонові лампи.
У ньому було щось таке.
Гравці й старші люди перевдягалися й милися.
Я вештався біля роздягальні Джексона Вана,
щоб хоч оком кинути на нього.
Справді. Щоб було що онукам розповісти.
Гаразд, я зробив свою справу.
Відлив і пішов,
як і обіцяв,
бо я дорослий. Я тримаю слово.
Я вийшов на вулицю
і там десь сотня осіб чекала,
поки Джексон Ван помиється.
Я
вийшов.
До мене підійшли охоронці.
«Носе, кого шукаєш?»
«Так, трьох людей мого віку.
Вони хотіли сфотографуватися, але я трохи застряг у туалеті».
«Ти шукаєш трійку фанів?» Він прошепотів щось у комір.
Чому охоронці люблять так говорити?
Деякі говорили в рукави.
«Не хвилюйся, я їх знайду».
«Хто хотів фото з Носом?»
І знаєте що?
Була тиша.
Абсолютна.
Я смикнув його.
«Чорт забирай.
Не роби цього, дурню.
Мені ніде сховатися, телепню».
Коли він зрозумів, що мені ніяково,
він ще сильніше гукнув.
«Агов, народ!»
Чорт.
«Хто хоче фото з Носом?»
Тиша.
І всі це бачили й чули. Це було дуже ніяково.
Тиша.
І посеред цієї тиші вийшла одна людина.
«Нехай. Чому б і ні?»
Трясця.
Рівень «Так. Звісно».
Рівень «Нехай».
Ось настільки я відомий.
Тоді мені здалося,
що я повністю втратив упевненість.
Повністю.
Я вже хотів їхати.
Зазвичай після такого ще є вечірки, але я не хотів лишатися.
Ми з різних каст.
Я вийшов на секунду,
і там блідошкірі гарні хлопці говорили якоюсь європейською мовою.
Здавалося, мені там не місце.
Справді, якби в нас були касти, вони були б правителями,
а я був би з касти недоторканих.
Тож я збирався їхати.
Ратсамі кермувала, співала й насвистувала пісні Джексона.
Падлюка.
Я був у депресії.
Я втратив упевненість.
Я тоді дійсно почувався розчавленим.
Застарілим.
Я застаріла людина.
Не варто було їхати. Зараза.
Поки я страждав,
відбувалися інші речі.
Коли в мене просили інтерв'ю
для журналу чи університету,
завжди любили питати,
і зазвичай в останню чергу:
«На завершення, чи хотіли б ви сказати щось новому поколінню?»
Я?
Такий, як я?
Що я можу сказати? Я застарілий.
Хто вони?
Це вже наступне покоління. Це нові люди.
Я з покоління X.
Після мене є
покоління Y, Z,
альфа, так?
До мене є покоління бебі-бумерів.
Хто такі бебі-бумери? Це такі, як Прают.
Прают, Правіт
і Тонгчай Макінтайр.
У покоління X
є
Дядько Фол
і Шаман Пла.
Дивіться. Це стан мого покоління.
У поколінні Y
є Нонт Танон,
Ґан Напат,
і Белла. Вона із покоління Y.
З покоління Y.
Співак Bowkylion також.
Ще є
покоління Z
із 4EVE, так? 4EVE.
Покоління альфа — діти знаменитостей.
Дитина Сайфи, Чомпу й інших.
Тож подумайте, що мені сказати поколінню,
яке прийшло після мене?
Як росло покоління X?
Наступні покоління, як от Y,
якщо просто, росли
на трубочках зі згущеним молоком.
У вас вони були все життя. Трубочки з ним.
Але в нас цього не було.
Не було.
У мого покоління згущене молоко
було лише в банках.
Банках.
І щоб пити його з банок,
потрібно було відкривати її, наче сантехніку трубу.
Потрібна була купа інструментів.
Ніж, сікач, молоток, викрутка.
Самому це було важко зробити.
Звісно, тоді були відкривачки.
Вони нагадували тризуб Шиви.
Але 95% із них були іржавими.
Вони були розхлябаними
й зношеними.
З усіх сторін стирчали деталі.
Не знаю, якого біса вони там, але з них нуль користі!
Не можна було відкрити навіть рибну консерву.
Доводилося красти в мами сікач й колупати гострим кінцем.
І коли вона помічала, сварила, що я ламаю його.
І я…
І коли я… Це було важко зробити самому.
Я ставив банку між ногами.
І бив по ній. Піт крапав.
-Чи текло потім молоко з дірки? -Ні.
Потрібно було пробити ще одну дірку з іншого боку.
Після цього
ти йшов намастити трохи на хлібну паличку й додати солодкого екстракту.
Чи лилося молоко?
Ні! Що робити?
Дмухнути.
Якби тоді був ковід, ми б усі померли.
Щобільше, коли з'їв трохи,
доїсти за раз ніхто не міг. Потрібно було десь зберігати.
А як?
Ставили в тарілку з водою.
Тарілку з водою.
Але тоді банка намокає.
Іржавіє.
І краї дірки, звідки тече молоко,
починає нагадувати герпесний висип.
Наче в банки герпес.
Тоді молоко стає вже не таким смачним. Етикетку розмиває.
Тож так. Отак ми жили.
Чого я можу навчити молодь?
Я знаю лише це.
Як я ріс у дитинстві?
Мені робили густі брови.
Метеликовий горошок.
Ми не вживали добавки.
Ніяких вітамінів E для росту волосся.
Метеликовий горошок.
Люди з покоління Х клали на брови горошок. Але в Шін-чяна все одно були кращі.
Ми ж не дбали про форму.
Чи працювало це?
Є дослідження. Це не працює. Горошок не діє.
Якби діяв, малювали б ви собі брови? Навіщо їх тоді малювати?
Індіанці й латиноамериканці не кладуть горошок,
а їхні брови товсті.
Отак я ріс.
Ми ще не говорили про підняття переднісся.
Коли європейці почали приїздити до нас, мами хотіли зробити дітям вищі носи.
І тягали нас за них.
Усі в нашому районі так робили.
Але моя мама почула не всю інформацію.
Зазвичай тягнули від переднісся
до кінчика носа.
Мама починала з кінчика.
Тому в мене тепер оце. На кого подавати в суд?
Існував також міф про свинку.
Так, свинку.
Замість походу до лікаря, мене завели до практика традиційної китайської медицини.
Що він зробив?
Він написав «тигр».
У мене свинка, а він написав «тигр».
Фіолетовим.
Він написав «тигр».
Мені було цікаво, чому так.
Тому я запитав його про це.
Він сказав, що китайці вірять, що коли в нас свинка, ми — як свині.
У нас свиняче підборіддя, як у свині.
Ти пишеш «тигр»,
щоб налякати свиню.
Ви чули про це?
Зараза.
І коли в нас були виразки в роті,
їх зазвичай натирали маззю.
Коли в роті щось було, нам натирали його.
Натирали якимись фіолетовими ліками.
Вони не лишалися в роті.
Це була фіолетова речовина, яка не прилипала до шкіри.
Рот натирали ліками, а потім
лишалася лише слина. Ліків уже не було.
Мене дратувало таке лікування.
Якби слово «тигр» допомагало зменшити щось, ви б писали його
на своїх литках. Так?
Ліпосакція була б непотрібна.
Чоловіки з проблемами в ліжку писали б
«кінь».
Може, допомогло б. Малий розмір? Анаконда.
Отак я зростав.
У покоління X було лише
два види кави.
О-ліанг.
І о-юа.
«О» означає чорний.
«Ліан» — холодний.
Чорна холодна.
І чорна гаряча.
Каву з додаванням молока називали «йоклор».
Ось і все.
Але тепер покоління X
стоїть за прилавком у «Старбаксі»
й не знає, що вибрати.
Усе англійською.
Гаразд, еспресо,
капучино,
мокачино,
лате,
карамельна мак'ято.
Ще є якийсь фрап…
Фрапучино.
Що ще є? Треба знати, з яких вона зерен.
Що? Це я маю знати?
Є там темний, середній і світлий ступені обсмажування.
Є кавові зерна з Ефіопії.
І всіх інших країн. Я маю це знати?
Чому в Ефіопії вирощують каву? Я думав, вони бідні.
Чому? Я думав, їм нічого їсти.
Я й гадки про це не мав.
Чорт. І, ну…
А потім чашки.
Чашки? Вони не малі, середні й великі?
Вони розміру Аріани Ґранде.
Які там ще?
«Венті» Шменті.
А ще є «тол». Чорт! Надто багато.
Мені подобаються боби «фруті».
Питають: «Хочете фруті?»
Нагадує назви старих груп,
як от «Фруті енд Кірібун». Я застарілий.
На мене тиснуть. «Ніс Удом замовляє».
Не можна показувати людям, що ти не розумієш.
«Я випив уже багато кави, тож замовлю яблучний сік».
Так росло моє покоління. Чого я можу навчити дітей?
Гадаю, те, що знає покоління Х і старше,
не дуже важливе для нового покоління.
От отримуєш ти всі ці знання, щоб передати їх новому поколінню,
але звідки ти знаєш, що це не буде, як із
«Ломотілом».
Якщо знаєте, що це, то ми з одного покоління.
Це були таблетки від діареї у нас і бебі-бумерів.
Якщо вам було погано…
Коли у вас була діарея, ви одразу думали за «Ломотіл».
Або ще всі прокладки тоді називали «Котекс».
Хоч це міг бути й інший бренд.
Як називалася локшина швидкого приготування?
Ми називаємо її «Мама», навіть коли вона бренду «Ям Ям».
«Ломотіл» теж. Усі таблетки від діареї — «Ломотіл».
Але «Ломотіл» потім заборонили.
Ці ліки…
Їх називають…
Вони…
зменшують рухливість кишківника.
У туалет не хочеться, але бактерії все ще всередині.
А насправді потрібно випускати їх.
Достатньо приймати електроліти. Але тоді пили «Ломотіл».
Уявіть, що ви потрапили в ті часи з усім цим «Ломотілом».
У вас його гори.
А тоді передаєте це новому поколінню.
Це те саме.
Воно отримає прострочений товар. Не зможе ним скористатися.
Тому я не хочу нічого їм казати.
Вони краще у всьому розберуться, ніж я.
Інформація, знання. Вам не потрібен ментор, який би вас учив.
Не потрібно благати когось, навчити вас чогось.
Усе є онлайн. Я не хочу їх нічого вчити.
Старому поколінню потрібно
поводитися так, щоб молодше вас поважало.
Молоді можуть робити те, що ви забороняли,
і жити нормально.
«Не виступай на сцені». Погляньте на Лісу.
Погляньте на Бам Бама.
Вони добилися успіху в цьому.
Не носи макіяж. Ти надто молода.
Погляньте на Несті,
трансжінка-підліток.
Їй не було 15, а вона купила мамі дім.
Еклер Джупак із нетрів Хлон Тоя.
Вона купила будинок за 30 мільйонів батів біля комплексу «Опал».
Бачите? Вони процвітають.
Мені казали не малювати.
«Якщо робитимеш мультики, ким ти виростеш?»
Сказали, що я не зможу себе прогодувати.
Знаєте Crybaby?
Мультиплікаторку.
За два дні виставки вона заробила понад сотню мільйонів. Понад сотню.
Раніше художники, навіть відомі,
за життя стільки не заробляли.
Тож не думайте, що вам є чого навчити нове покоління.
Не заважайте їм.
Особливо це стосується стариганів із парламенту.
Не плескайте. Я не продовжуватиму.
Коли в мене будуть проблеми, ви повтікаєте.
Якщо продовжу, Срісуван подасть скаргу на мене.
У нього купа вільного часу.
Не плескайте. Це марно. Мені байдуже.
З новим поколінням я б хотів поділитися не якимись знаннями.
А своїми помилками.
Старші люди
мають перевагу, адже зробили більше помилок.
Тоді помилитися було легше.
Тепер ми можемо вчитися
на цих помилках, щоб самим менше допускатися їх.
Ті, хто називають себе досвідченими, зробили багато помилок. Це правда.
Тож я б розповів молоді
про зроблені мною помилки.
Якось я облажався настільки,
що мене ледь не вбили.
Мені тоді було 20 з гаком.
Тоді я поводився
як і всі учні ПТУ. Як у «Чотирьох королях».
Я теж вчився в ПТУ.
Носив форму.
Ходив у сонцезахисних окулярах і таке інше.
Не знаю, чому я це робив.
Я наслідував ходьбу старшаків.
Ми ходили зграями
з піднятими плечима, наче ми змерзли.
Або наче в нас криві стегна.
Ми ходили отак.
Я не знаю. Здавалося,
наче в нас у черевиках були камінці.
Ми ходили, наче мали проблеми з ногами.
І не знали, чому так.
У нас був такий вигляд,
наче ми думали, що кожен, хто гляне на нас, хоче битися.
Самі напрошувалися.
Але насправді,
якщо хочеш із кимось познайомитися, ти дивишся на цю людину.
Так?
Не можна дивитися на цицьки й нічого не казати.
Це не працюватиме.
І на коліна теж.
Не знаю, звідки це взялося.
Ми ходили групами в спецівці.
Я був проблемною дитиною. Мавпував друзів.
Якщо ми зустрічали старшокласників, ми били їх.
Ми забирали ремені з їхньої форми.
Чи підходили вони?
Ні. Вони були різних розмірів.
Ми забирали форму в учнів інших училищ.
Чи підходила вона? Ні.
Ми забирали пряжки й усе інше.
Ми робили те, що робили наші друзі. За честь нашого училища.
Через те, що ми так його любимо.
Ми туди не поверталися.
Я не носив спецівку. Ніякої поваги не було.
Я повторював за натовпом.
У часи «Чотирьох королів» був момент,
коли ми всі читали книгу «Скажені пси й компанія».
Якщо вас тоді ще не було,
це історія про пригодницьке життя. Ми відправилися на пляж.
Я відправився з найкращими друзями: Уеном і Пірою.
У цих двох була ідея. Я повторював за ними. Ще був Вілай.
Нас було четверо. Ми відправилися на Самет.
Це Самет 30 років тому.
Курортів не було. Ми зупинилися на пляжі Сай Кео.
У бунгало
з природних матеріалів.
Там росли кокосові пальми.
Усе робили з кокосової шкарлупи й дерева.
Усе натуральне.
І прямо на пляжі.
Ми провели там дві ночі. Перша ніч пройшла добре.
Наступної ночі ми пили в барі на пляжі.
Це був нічний заклад із регі й всім таким.
Ми пили пиво.
За сусіднім столиком сиділо восьмеро людей.
Один із хлопців запитав мене: «Доме, хочеш пива?»
«Ні». «Ти не ульотний».
Тоді так любили казати.
«Ти не ульотний».
«Не ульотний?
Я ульотний і доброчесний».
Мене чули всі.
За столиком поруч
усі восьмеро встали.
«Доброчесний ульотний малий».
Вони знущалися, я знав.
Ображали мене.
Не знаю, що тоді проносилося в голові.
Я встав,
узяв пляшку, з якої ще пив мій друг,
і розбив об камінь біля мене.
На пляжі були камені. Я розбив її, щоб зробити гострою, як зуби акули.
Але я не знаю, чому поліз битися.
Для чого?
Я просто хотів повихвалятися перед друзями.
Я не був собою. Я розбив її.
Усім, хто хоче бути поганим хлопцем,
треба тренуватися
розбивати пляшки так,
щоб вони були гострі.
Я таке робив уперше.
Я ударив і бабах!
Залишилася лише шийка.
Вона була трошки гострою, але як зуб тунця, а не акули.
Я не міг нікого зарізати. Лише подряпати.
Щойно я розбив її, я облажався.
Інші хлопці повставали.
Напруга була високою. Усі щось буркотіли.
Я був нажаханий, але зробленого не повернеш.
Мої друзі не звертали уваги.
Але потім
вони теж встали.
Підійшов власник бару. «Не битися. Охолоньте.
Ідіть! Ідіть спати».
Вони встали й вийшли.
У нас настрій
зіпсувався, тож ми теж хотіли йти.
Я сказав: «Мені треба в туалет».
Але я не хотів.
Було темно. Та вісімка йшла біля дерев.
Я не пішов у туалет. Я пішов за ними.
Я пішов, бо боявся того,
куди вони йдуть.
Куди вони пішли.
Я ходив навколо дерев отак,
повз туалети,
за 20 метрів від бару.
Чорт.
Вони привели весь квартал.
Ця вісімка була частиною більшої групи.
Вони сиділи біля багаття й грали.
Здавалося, наче це організована поїздка.
Як зустріч випускників чи випускний.
Як у нас, але людей було більше.
Восьмеро повернулися в групу.
Я був упевнений, що вони скажуть друзям,
тому я сказав своїм: «Я втомився, ходімо назад».
Вони не знали, що я бачив.
Я сказав: «Завтра, відпливемо раніше».
«Яким поромом?» «Першим о сьомій».
«Залишимося довше».
«Ні, попливемо. Мама за мною сумує».
Я хотів знайти причини відбути раніше.
Вони не знали, що в небезпеці.
Ми встали рано зранку.
Я спакував валізи. Друзі збирали черепашки.
Тоді діти збирали черепашки
й ставили їх у скляні банки.
Насипали туди пісок і додавали надпис, як на сувенірі.
Вони пішли. Я цього не знав.
На пляжі лежав черевик, який вимило водою на пісок.
Я підняв і почистив його.
Потім почав малювати щось на піску, поки чекав їх.
І поки я малював…
побачив, що на пів дороги від мене пляжем,
десь за 80 метрів,
наближалася
група людей. Коли вони підійшли на відстань 50 м,
то все нагадувало «Армагеддон».
Їх було десь 40. Змійка тяглася на весь пляж.
Усі щось несли.
З їх наближенням,
я почав чути: «Падлюка». «Козел». «Засранець».
«Хай-но я його знайду».
Я чув уривки, але коли вони підійшли
на 20 метрів, стало ясніше.
Мабуть, це хлопці, до яких я вчора поліз.
Вони тут. Чорт.
Коли вони були за 15 м, кажу: «Піро, Уене, Вілає, дивіться!»
«Це вчорашні хлопці».
«Доме, будь тут. Не хвилюйся».
«Вілаю, Піро, ідіть сюди.
Беріть палиці».
Вони пішли шукати палиці у купі каміння.
«Я піду шукати палиці. Будь тут».
Але я не дивився на друзів.
Я дивився на хлопців, які були вже за десять метрів.
Ось вони вже за п'ять метрів.
Їх було понад 40 осіб. Вони оточили мене.
Оточили мене отак. У всіх у руках щось було.
Наче сцена з «Чотирьох королів». Уявляєте?
Покидьки, що ходили з піднятими плечима.
Там був підбурювач. Він поводився, як Джаз Чуанчен.
Підійшов.
«Бляха.
Цей сраний тип.
Падлюка!
Хто цей виродок?»
Що я міг зробити?
Я застиг там.
Я не міг битися з ними.
Один проти сорока. А в мене що?
Черевик, який вимило на берег.
Я мав помахати ним, як віялом?
Овва. Він обійшов мене.
«Агов, вилупку».
Інші тицяли мене палицями, наче я був шматком гімна.
Тицяли мене.
«Думаєш, крутий такий?
Що ти зробиш?»
Вони все замахувалися на мене.
Але не били.
Вони лаяли мене.
Я наче на обряд ініціації потрапив.
Вони лаялися на мене,
показували середній палець.
Загалом непристойні жести.
Оце тоді мені напоказували.
На життя вперед вистачило.
Стільки середніх пальців, що тепер бачив більше, за будь-кого в Азії й Арктиці.
Ціла тона. Гора.
«Виродок».
«Нитик. Гівнюк».
Усього наслухався.
Усі мені щось показували.
Було страшно. Я не знав, що робити.
І я обмочився.
Я так налякався,
що обмочився.
Я думав, вони не помітять, бо мене обмивала вода.
Я старався бути спокійним.
Їхній лідер побачив. Це був жорсткий хлопець.
«Чорт, досить. Він обмочився!
Якщо побачу тебе в Бангкоці,
на тобі живого місця не лишиться. Ти на мене дивишся?»
Певно, я не мав, але не міг.
Що я мав робити?
Мене ще полаяли,
потім повикидали свої палиці й пляшки та пішли.
Коли вони пішли,
я упав на пісок, наче жертва зґвалтування.
Це був найгірший момент у моєму житті.
Я не можу описати, як мав почуватися.
Небагато людей таке переживали.
Я упав на пісок. Забув усе.
Забув про друзів.
Потім узяв сумку. Пором пришвартувався посеред пляжу.
Я підійшов.
Я був першим на ньому.
Я чекав, поки він попливе. Мені було байдуже коли.
Якщо хтось плавав на поромі з пірса Бан Пхе, то знаєте,
що на задніх сидіннях дуже спекотно.
І пором сильно димить.
Я не сидів ззаду. Сів у центрі,
щоб сховатися від сонця.
У цій історії є позитивний бік.
Пором уже мав відпливати. Команда сходила на борт.
Ті 40 хлопців
теж сіли.
Чорт.
Гірше бути не могло.
Вони сіли
й прогнали мене, як собаку.
«Знову ти. Іди назад. Швидко, або обличчя розмажу!»
Мене прогнали до труби.
Я мусив сидіти на сонці
майже годину. Тоді не було швидкісних човнів.
Вони знову почали грати.
Співати й танцювати.
І поки робили це, ще кілька разів показали мені середній палець.
Я вже стільки їх надивився, що на кілька життів вистачало.
Боже. Коли ми дісталися пірсу Бан Пхе,
я швидко зійшов.
Прокрався вздовж пірсу й зістрибнув.
Довелося сісти на автобус
Клаенг-Районг-Бангкок.
Він був червоним.
Я швидко сів на нього.
Пекло скінчилося.
Нарешті! Чорт!
Чорну смугу
завжди змінює біла.
Вони були там.
Увесь автобус.
Набитий ними.
І знову мене прогнали.
Їхня компанія зайняла весь автобус.
Як і раніше,
мене лаяли й висміювали
всю дорогу до Бангкока. Під їхню лайку я виліз з автобуса.
І коли я зійшов,
я перестав бути бандюганом.
Я став нормально ходити,
нормально тримати ноги й плечі.
Усе. Я став нормальним.
Я більше не влізав у суперечки.
Я більше не хочу нікого бити. Усе.
Цьому кінець.
Коли я вийшов, вони досі кричали на мене й показували середній палець.
Але я із цим покінчив. Я став звичайним хлопцем.
І це мій вам
урок.
Гадаю, я любив багато базікати.
Чому? Я не знаю.
Тепер, якби я побачив цих хлопців,
усіх 40 з них,
Я б сказав їм:
«Я вдячний вам за те,
що пожалкували мене». Скажімо чесно.
Інакше мене б тут не було. Дякую, що пожаліли.
Я тріпався без причини. Я розбив пляшку без причини.
Тоді це був не я.
Я наслідував натовп.
Я хотів бути своїм.
Честь для мене нічого не значила.
Усе було в моїй голові.
Я вибачаюсь перед усіма,
кому я завдав болю.
Я маю це сказати.
Я змінився. Я не хочу бути таким, яким був.
Так би й сказав.
Що стосується
моїх трьох друзів, яких я
відтоді не бачив.
Я не бачив їх десь,
ну,
навіть не знаю.
Не знаю, як вони поверталися. Ми перестали говорити.
Минуло понад 30 років. Якби я їх побачив,
це було б,
ну,
я б сказав
лише одне.
Вілає, Піро, Уенгу.
Усі ви.
Ви знайшли ті кляті палиці?
Які палиці ви шукали?
Палісандрові?
Ви чекали дозволу зрізати дерево?
Пішли ви, покидьки!
Де б я їх не побачив.
У парку Парагон чи Чатучак.
Я впізнаю когось із них. Запитаю: «Знайшов ті палиці?»
Без провокацій. Я довго тримав це в собі.
Боляче?
Люблю дівчат, які масажують щоки, коли сміються. Це дуже мило.
Написати вам «тигр»?
Щодо підстаркуватих представників покоління X, як от я.
Коли вони досягають цього віку, вони дещо відчувають.
Гадаю, це трапляється з усіма
з мого покоління.
Вам хочеться на природу.
Хочеться повернутися до природи,
прокидатися на природі,
вирощувати власні овочі, вирощувати курей, свиней і таке інше.
Дивишся на Нама Рапіпата, який вирощує свиней і буйволів,
живе на природі, і хочеться робити те саме.
Мені теж.
Я дуже цього хочу.
Я хочу бути на природі.
Я якийсь час був у Чіангмаї, але особливо зараз
там повно туристів. От я купив будинок у Німмані.
Я не можу навіть виїхати з гаража.
Природи недостатньо.
Це щось не те.
Тож я шукав якесь не таке урбанізоване місце.
Тоді мені пощастило поїхати у відпустку в Канчанабурі.
Сай Йок Ной.
Я спав у будинку на воді
у Сай Йок Ної.
У перший день моєму щастю не було меж.
Я прокинувся й побачив туман над водою.
Уночі звук води під будинком…
Чорт. Оце життя.
Така пишна зелень.
Якщо їхати в сезон дощів,
чуєш, як краплі дощу стікають вниз дахом.
Оцього хочуть люди мого віку. Нам потрібні такі місця.
Я був там три дні, але ще не визначився, тож повернувся.
Потім я приїхав ще на три дні. І вирішив переїхати в Сай Йок Ной.
Мені не потрібно було багато знати. Я хотів мати будинок на воді й чути річку.
Спершу треба було зробити будинок.
Але я не знав як.
Я просто взявся за це. Знав мінімум.
Де можна було купити землю?
Я почав шукати.
І знаєте що? Я зустрів місцевого на байку.
Його звали Кек.
Він проїхав повз мене
й обернувся, ніби впізнав мене.
«Ти часом не Ніс?»
Мабуть, йому здалося дивним те, що я йшов лісовою доріжкою.
Я йду собі й кажу: «Так, це я».
«Що ти там робиш?»
«Шукаю, де купити землю».
«І що ти так знайдеш?
Сходи до сільського голови. Спитай у нього.
Є одне місце. Для чого ділянка?»
«Для будинку на воді».
Я хотів зробити плавучий будинок і пришвартувати його на чиїйсь ділянці.
«Хто тобі це дозволить?
Якщо ти прив'яжеш його, піде дощ,
і його занесе в іншу провінцію. Що робити?
Тобі потрібна своя земельна ділянка».
«Тоді мені потрібна земля біля курорту».
«Тут дуже дорого. Вона прямо біля дороги.
Якщо хочеш дешевше, бери подалі від неї».
Щоб потрапити туди потрібно було переїхати через міст.
Це десь десять кілометрів.
Але я був рішучим.
Мною керувала чиста цілеспрямованість.
Я купив ділянку площею десь 16 соток,
куди міг прив'язати будинок.
Кек привів майстра, який мав збудувати його.
Поки його робили,
я катався в Канчанабурі.
Тепер я міг бути ближче до природи.
Біля моєї ділянки не було сусідів.
Було два входи.
Один вів через храм Ван Краче.
Потрібно було проходити через храм, повз крематорій
і павільйон, щоб дійти до ділянки. Це був десь кілометр.
Інший вів через храм Кхао Пханг Чароепхол,
через ворота, повз крематорій, повз 30 собак, будинок монахів,
де вони кремують тіла. Теж десь кілометр.
Я був між ними. Інших шляхів не було.
Лише річкою.
І все.
Люблю природу. Я хотів побути на ній сам.
Я думав, що це буде класний досвід.
Я був би сам. Міг почитати або й написати книгу.
Наодинці з природою.
Я міг сам вирощувати їжу.
Першої ночі пішов дощ.
Нічого. Гарна атмосфера.
Дощ ішов. У цьому будиночку була веранда.
Десь отака.
Веранда, а біля неї моя кімната. Будинок був десять на десять метрів.
Веранда була там. А це була кімната.
Штори я ще не зробив.
Тож на вікнах був лише коричневий целофан.
Надворі йшов дощ.
Спати було добре, бо світло майже не потрапляло всередину.
Але коли надто темно,
мені стає страшно,
бо темрява там непроглядна,
оскільки люди поруч не жили.
Найближчий вогник горів аж отам.
Бірманці могли перерізати мені горло,
і ніхто б не дізнався.
Мене міг з'їсти пітон, і ніхто б не дізнався.
Було надто темно.
Але я терпів, бо люблю природу.
Я вимкнув усюди світло. Лишив тільки на веранді.
І подумав:
«Носе,
не озирайся».
Дивися лише куди потрібно.
Я знав, що о другій ночі я встану відлити.
Не варто нічого шукати, бо ти це знайдеш.
Дивися на ноги.
Тоді о другій ночі я пішов пісяти.
Я пішов у туалет.
Я зробив свої справи й повернувся.
Коли я знову ліг…
Ось дзеркало,
тут ліжко, дзеркало, потім веранда.
Я ліг,
але щойно моя голова торкнулася подушки,
краєм ока я…
Чорт.
Там сиділа бабця в саронзі
й розчісувала волосся.
Вона причісувала сиве волосся отак.
Я бачив її на секунду
лише на секунду.
І відкотився.
Чорт.
«Чому ти подивився?»
Я лаяв себе.
«Якби ти не дивився
й просто ліг, ти б ударився головою
або врізався б у ліжко.
Ти мав дивитися».
Чорт! Це твоя провина. Ти подивився. Що тепер?»
Я сперечався із собою.
Я молився.
Я молився й молився,
промовляв кожну молитву, Бахум, молитву любові й доброти.
Через деякий час я зрозумів,
що я дорослий
і вже довгий час тут сиджу. Я здаюся?
Якщо програю, то назавжди.
Чому не поглянути в обличчя страху? Кинути йому виклик.
Почнемо ось із чого. Може, вона хотіла пожертви?
Якщо дам, вона піде.
На цьому ми розійдемося. Може, вона хотіла пожертви.
Я зібрався з духом. Зробив глибокий вдих.
Приготувався, обернувся
й подивився.
Вона ще там.
Сидить, змістивши ноги вбік.
Це був пес, що чесав собі за вухом.
Якого біса?
Бабуся в саронзі?
Дурня.
Це був облисілий пес із якого звисали пучки шерсті.
Мені було ніяково. Я почувався нікчемою.
І це я хотів жити на природі?
Після цього я пішов спати.
Але що, як пес був привидом?
Може, це лише форма пса.
Добре. Іди спати.
Вранці запитаю місцевих.
Я пішов запитати їх, як пес потрапив у будиночок.
«Це, мабуть, пес із храму. Нічого дивного».
«Через дощ забіг».
«Ішов дощ, тож пес хотів зігрітися й пішов на світло».
«Ігноруй його. Він сам піде. Як боїшся, збудуй паркан».
На плавучих будинках
мають бути дошки, на які можна виставити паркан.
Пес не залізе.
Ніяких псів. Яке полегшення.
Але з'явилися гекони.
Тепер гекони.
Як вони пролізли? Вони застрибнули?
«Певно, вони пролізли під дошкою».
«Та ти всього боїшся».
Гекони прилізли
через комах.
Прилітають комахи, а за ними приповзають гекони.
Вони живуть на деревах. Але світло приваблює комах, потім геконів.
Що далі? Приповзли змії.
У мене повзали змії.
Цілий звіринець.
Природа прийшла до мене.
У Бангкоці ти зазвичай знімаєш черевики,
а потім спокійно вдягаєш їх.
А тут ні. Я опускаю ногу в черевик — там ніби шкарпетка.
Це або ропуха, або жаба.
І я не знав, коли приповзуть змії.
Гекони, змії, хижі жуки.
Знаєте жуків-хижаків?
Вони з'являються після дощу.
Смуги на задку. Якщо торкнешся такого, тебе наче кислотою обпікає.
Ще до мого будинку прилітали голуби.
Я думав, це привид.
Сідали на даху. Коли вони прилетіли?
Чорт. Чому їх так багато?
Мушки-дрозофіли.
З'являються влітку.
Не одна чи дві.
Їх сотні тисяч.
Я думав, що сидітиму біля води й читатиму книги, які закинув.
Писатиму сценарії.
А ні. Вони літали біля очей.
Залізали в них, повзали по мені.
Я намагався притиснути окуляри ближче до очей,
але вони зібралися й усе одно проповзли.
Зазвичай вони літають над буйволами, але там їх не було.
Потрібно навчитися жити з ними.
Я погуглив: «Як здихатися дрозофілів».
Намагався знайти,
але інтернет…
Навіть казати не хочу.
Я хотів бути на природі.
Без інтернету.
Доволі довго пішло на те, щоб я почав використовувати цезальпінію.
Її листя відганяє мушок.
На щастя, на моїй ділянці було дерево,
тож я заліз і зірвав кілька листків.
Я зірвав пучок і обклав листя навколо себе. А сам писав щось.
Вони не допомогли. Мушки постійно лізли в очі.
Я прив'язав листя до окулярів.
Наче божевільний. Я нагадував кущ.
Послухайте мене. Не вірте гуглу. Він ніфіга не допоміг!
Мушки лізли, як і раніше.
До того ж листя жахливо смерділо.
У мене паморочилося в голові, я пчихав.
У мене була алергія. З носа текло. Як я можу бути цілим із природою?
Кожна ніч була мукою.
Деякі й більшою.
Лежу я в ліжку
й думаю лише про одне, бо знаю лише це…
Це привид?
На мене напав привид?
«Як ти смієш тут селитися?»
Я запитав у Кека,
чи водяться тут привиди. Між двома храмами.
Чи були нещодавно похорони?
«Боже. Коли іде дощ,
колоди й бамбук змиває вниз річкою.
Їх замиває під будинок і б'є об понтони».
Я був переможеним.
Зізнаюся, я не вмію готувати.
Не вмію. Коли наступала ніч,
я хотів піти в «7-Елевен».
Найближчий магазин був щонайменше за вісім кілометрів.
Але проблема не в цьому. Я мав пройти через храм.
Сільські храми чомусь завжди економлять на електриці.
Я сів у машину.
Ось будинок, я мав виїхати на пагорб,
а потім на дорогу.
Була суцільна темрява. Світили лише фари машини.
Надворі була непроглядна темрява.
Я вимкнув фари й залишився сам на сам із темрявою.
Я трохи проїхав.
Майже біля храму. Десь за кілометр.
Коли я побачив крематорій,
я перехотів їсти.
Я приготував удома локшину.
Легко не було.
Овочі, які я хотів вирощувати, їли черви.
І не будьте наївними. Деревний оцет не допомагає від них.
Ніяк.
Я говорив із фермерами. Це просто міф.
Це дезорієнтує їх,
але не запобігає появі.
«То як вам це вдається?»
«Пестициди, синку».
Коли я жив на природі
й хотів сам себе забезпечувати, я зрозумів одну істину.
Зараз розкажу.
Мені всього мало.
Я не зміг лишитися.
Це не для мене.
Я лише вдавав, що хочу бути самодостатнім і вирощувати овочі.
Це було не моє. Це все показуха. Я просто хотів бути таким.
Це було нелегко.
Я повторював за знаменитостями й впливовцями.
Я бачив, як вони збирали рис.
Дурню. Вони приїхали туди.
Вони намащуються шарами сонцезахисного крему,
вилізають, позують для журналів
і повертаються додому.
Хто цим і займається,
так це фермери.
Не прикидайтеся ними. Я це зрозумів.
Я не фермер.
Я вже був бідним у дитинстві. Не варто ним прикидатися.
Так? Я хочу мати кондиціонер,
швидкісний інтернет, щоб дивитися Netflix увесь день без мушок в очах.
Я споживач.
Інші можуть виробляти щось. Я купуватиму. Це збалансоване суспільство.
Інакше всі б вирощували свої овочі.
Я ходив на ринок Сай Йок Ноя.
Продавці жалілися на погані продажі, бо всі навкруги — фермери.
Усі вирощують щось. Ніхто не купує.
Якщо ви вирощуєте їжу, то знаєте, що після збору не встигнеш все з'їсти.
Їжі забагато.
Кому її віддати? Сусідів у мене не було.
Розумієте?
Чий телефон?
Дзинь-дзинь.
Це телефон Белли? Нехай дзвонить!
Послухаймо. Клас.
Коли я на сцені, такий рингтон заспокоює.
Умикайте одразу три.
Кому не подобається можуть вийти.
Під час «Deaw 12»
я насправді
оголосив про заручини.
Це було п'ять років тому.
Мене запитують, чи я вже заручився.
«Як щодо того дому нареченої?»
Будинок тоді вже побудували.
Минуло п'ять років,
і я досі сам.
Питають: «Тобі не самотньо?»
«Я в нормі». «Як?»
Через ескорт.
Не знали про нього?
Завдяки йому я справляюсь.
Я познайомився з ескортницями лише нещодавно.
Не скажу, що прямо не чув про них.
Я знав про них, але я ніколи не користувався послугами.
Нещодавно друг запросив мене
на ділову зустріч в японському ресторані в Саторні.
Це був модний ресторан з великою VIP-зоною.
Я думав, у нас буде ділова зустріч.
Усі за столом були бізнесменами.
Я думав, мене покликали представляти їм щось.
Я вирядився. І ми сіли.
Їх було шестеро чи семеро.
Я підсів і ми трохи розговорилися.
Вони сказали, що прийдуть ще люди.
Я думав, ще якісь бізнесмени. А тоді відкрилися двері.
Краса.
Чотири дівчини.
Вони зайшли й сіли на заготоване місце.
Одну звали, скажімо, Джой.
Вона сиділа біля мене.
Вони дуже професійні.
Здається, наче ви знайомі.
Наче друзі.
«Носе те, Носе се».
Вони одразу вливаються в колектив. Оце справжні професіоналки.
Нічого пов'язаного із сексом вони не роблять.
Вони лише розважають.
Нам було весело. Ми непристойно говорили.
Але я помітив, що Джой,
яка сиділа поруч, говорила мало.
Тому я вирішив бути джентльменом,
взяти трохи їжі…
Скажу чесно. Я намагався фліртувати.
Я взяв суші й поклав їй на тарілку.
Вона поглянула на мене: «Тут їжі лише на зубок.
Але коли я ласуватиму тобою, кусатиму як треба».
Оце справжній ескорт.
Я дав їй васабі.
«Обережно, сонце. Це свіже васабі. Ось».
«Але
я гостріша».
Після цього я побачив, що вона носила популярний серед жінок піджак.
Вони просто накидають його на плечі.
Я не розумів, чому вона його носила.
Їй мало бути…
Їй мало бути важко підіймати руки або брати щось.
Наче вона несла палицю з вантажем на кожному кінці.
Я запитав її:
«Тобі холодно?
Якщо холодно, я попрошу персонал прикрутити кондиціонер».
Вона сказала: «Мені не холодно.
Якщо я зніму піджак,
усі побачать мої груди.
Упораєшся із цим?»
Вона зняла його до моєї відповіді.
Вона повісила його на стілець, а потім повернулася до мене.
Я стояв прямо тут.
І вона одразу сказала:
«Як тобі розмір? Великі?»
Я за все життя не мав такої розмови.
Жінка запитала мене: «У мене великі груди?»
Якщо так заведено, то я користуватимуся цим.
Можна спитати в жінки на потязі: «У мене великий член?»
Це дуже весело.
Для мене це була нова розмова. Вона оживила мене.
«Ну, пропорції гарні».
Вона сказала: «Я хочу зробити їх розміру E».
Я запитав: «Чому? Вони й так гарні».
«Ти не розумієш. На цій роботі велика конкуренція.
Я повинна мати перевагу».
«У них природний вигляд.
Зараз це теж популярно. Такі важко знайти».
«Ти запізнився.
Операція за чотири дні».
«Справді?»
Вона зітхнула. «Але я все одно не можу її зробити».
«Чому?»
«Не вистачає 40 000».
Я сказав їй відкласти операцію.
Вона сказала: «Не можу.
Хірург відомий». Вона перерахувала знаменитих клієнтів.
«Відома лікарня. Туди важко потрапити.
Найголовніше, груди потрібні швидко».
«Швидко?»
Я був спантеличений. Там є черга, аби їх посмоктати?
Я не знав, що сказати. Кажу: «Ага».
Я знову почав їсти, щоб не говорити.
Випив зеленого чаю.
Запала ніякова тиша, а тоді вона сказала:
«Носе?
Якби ти допоміг мені
із 40 000,
після операції я покажу їх тобі першому».
Стоп. Я не вчора народився.
Я дорослий чоловік. Я багато бачив.
Ми щойно познайомилися, і вона просить у мене 40 тисяч на операцію?
Знаєте, що я сказав їй?
«Джой,
давай реквізити».
Я взяв її номер.
І одразу переказав гроші.
Одразу надіслав.
За чотири дні я перший їх побачу.
Я навіть не чекав стільки.
Уже о другій дня вона заблокувала мене.
Я знаю, що це буде на Netflix.
Тож принаймні,
якщо вона дивиться, я поговорю з камерою.
Джой,
ті 40 000 —
не проблема.
Я не прошу їх повернути.
Такий професійний сервіс
вартий своїх грошей.
Але,
ну, я хотів би попросити про одну річ.
Того вечора, коли ми сиділи поруч, я побачив у неї гарні тату.
Вони були всюди. У графічному стилі.
Джой, хочу попросити,
щоб ти набила тату
з моїм іменем
під цицею.
Ім'я твого інвестора.
Коли ходиш до храмів,
там вигравіювані імена на тацях, тарілках, стільцях і основі якихось пам'ятників.
Тож коли
люди взаємодіятимуть із її грудьми,
потиратимуть їх,
жмакатимуть, смоктатимуть,
нюхатимуть, лизатимуть і все таке…
«Стоп-стоп.
"На груди пожертвував Ніс Удом Тефаніч".
Чекай.
Дякую за його вчинок».
Не скажу, що не шукаю партнерку.
Це не так.
Я ходжу на побачення.
Коли хочеш кохання, ідеш і шукаєш когось, хто пасує тобі,
ви зустрічаєтеся й знайомитеся.
Але річ у тім,
що любові недостатньо.
Стосунки не зачіпають лише двох людей.
Любов об'єднує багатьох навколо цих двох.
Батьки, брати, сестри, родичі, колеги.
Любов стосується багатьох людей, а також найменших деталей особистості.
Їжа, походи в туалет, секс, сон.
Їжа, туалет, секс, сон.
Їжа.
Уявіть,
що людина любить їсти.
Вона їсть, і це робить її щасливою.
Але інша людина не така. Вона перебірлива. Не хоче того й того.
Вона веган або не їсть з релігійних причин.
Уже важче, розумієте?
Я не кажу, що погано, а що добре, але це вже різні люди.
Ми їмо кілька разів на день.
Ти снідаєш, а потім їси через три години.
Що поїсти — постійна проблема.
Ви їсте одну їжу?
Туалет.
У мене була одна подруга. Хоча ми й досі друзі.
Ми разом були за кордоном. Вона не какала.
Ця жінка не какала.
Я хвилювався. Як ти це робиш?
Каже, що не виходить.
Вона пила воду, їла все, що могло б допомогти, але не виходило.
За той час я дізнався, яке на вигляд обличчя людини, яка не може покакати.
Їй усе не подобалося.
Вона не хотіла ходити за покупками. Постійно була засмучена.
Коли ми гуляли, з неї капав липкий, як діарея, піт.
Ми були нещасні.
Зовсім нещасливі.
Ось що трапляється, коли ви какаєте по-різному.
Моя половинка буде ревнивою? Зраджуватиме?
Алкоголічкою?
Ледача? Багато що варто враховувати.
Їжа, туалет, секс.
Ми дорослі. Ми знаємо, що це важливо.
Ви сумісні?
Для чоловіків порівняю все з їжею, щоб ви зрозуміли.
Секс…
Деякі чоловіки завжди поспішають.
Як і з їжею, вони нетерплячі.
Коли вони їдять локшину, вона навіть не повністю розм'якла.
Коли закінчили, лягають спати.
Але в партнерки делікатні смаки.
Вона покладається на кухаря.
Має бути закуска, яка стимулює смакові рецептори,
інші специфічні страви й аж потім основна страва.
Ще й на завершення десерт.
Має бути правильна атмосфера й музика.
Навіть аромат має бути ідеальним.
Це все дуже делікатно. А чувак зробив справу й влігся спати.
Не докладає зусиль.
Не підходить.
Дехто любить
дуже наїдатися.
Може, дивляться забагато порно.
Чавк-чавк.
Кількість над якістю. Вони люблять попоїсти.
Вони обжираються. Римінг, мінет, куні,
смоктання пальців. І все те, що вони бачать у порно.
Деякі люди схожі на відлюдників,
що живуть у печері.
Вони з'являються раз на рік.
Якщо ви не сумісні, нічого не вийде. Повірте мені.
Їжа, туалет, секс, сон.
Сон. Він дуже важливий.
Була в мене одна дівчина.
Через кілька місяців ми захотіли краще познайомитися,
тому полетіли за кордон.
Полетіли.
Ми вперше ночували
на одному ліжку.
До цього в нас не було сексу.
Лягли в ліжко.
Велике ліжко. Щоб показатися вихованим,
я поклав подушку між нами.
Я був джентльменом.
Десь глибоко всередині я хотів перетнути ту лінію, але тримався,
бо дорослі стосунки — це серйозно.
Я хотів серйозних стосунків, хотів провести з людиною все життя.
Тож лежали ми в ліжку, я намагався нічого такого не робити.
Я чоловік середнього віку. Мені не можна пити газованку перед сном.
Я пукатиму.
Пук-пук. Я втрачу її прихильність.
І хропіти не можна.
Не хропи. Я збив подушку,
щоб не вийшло перевернутися
або опинитися в нестандартній позиції.
Я спав отак.
Якщо поверну шию — захроплю.
Тоді спробував заснути.
Я вимкнув світло.
Ми заснули.
Посеред ночі
десь о першій чи другій ночі
я почув хропіння.
Я смикнувся. «Чорт. Не хропи.
Не облажайся».
Вас колись будило власне хропіння?
Щоб ви почули й прокинулися?
Я сів у ліжку. «Ну ж бо. Зберися».
Поки я переставляв подушки, я знову почув хропіння.
Було якось так.
Ніби свиню причавило дверима.
Справді.
Я репетирував цей звук,
бо хотів його вам точно відтворити.
Кожну ноту.
Я не хропів.
Це була вона.
Що я міг зробити?
Я можу заснути лише в повній темряві й тиші.
Вона хропіла.
Я її погано знав. Якби вона була подругою, я б штовхнув її
або повернув би голову на інший бік.
Перевернув би платівку. Інша музика. Бо цю я ще не чув.
Як це працює? Це через те, як вона зігнула шию?
Я ніколи не чув таких нот.
Вона хропіла.
З другої ночі до ранку. Я око не зімкнув.
Я просто лежав.
Боже.
Зранку все було нормально.
Ви знаєте, що питають, коли починаєш зустрічатися з кимось?
Ми спустилися поснідати в готелі.
«Як спалося?»
Я доволі чуйний.
Я сказав їй: «Дуже погано».
«Чому? Тверді подушки?»
«Ні, вони нормальні». Це був п'ятизірковий готель.
«Ліжко занадто жорстке?»
«Ні, краще, ніж удома».
«Тоді
чому ти не міг заснути?»
Я дуже чуйний, тож сказав їй:
«Ти хропіла».
З її обличчя злетіла посмішка.
«Це не смішно».
Сказала, що це не смішно.
«Не жартуй так.
Я порвала з колишнім, бо він хропів, і я не могла заснути.
Друзі сказали порвати з ним.
Ми не могли вирішити, що з цим робити.
Якось ми поїхали з міста, і я зняла, як він хропить.
Я відправила його друзям, щоб показати, з чим маю справу.
Вони сказали порвати з ним. Тож це зовсім не смішно».
Мене почали динамити.
Ми гуляли, а вона ходила з кислим обличчям.
Вона це спеціально.
Я повів її по магазинах, щоб розвеселити.
Настрій покращився за вечерею. Потім ми знову лягли в одне ліжко.
І я хочу сказати,
що коли ми втомлені, ми можемо хропіти.
Я теж хроплю.
Якщо втомилися або не так лягли, ви хропите.
Може, це ставалося, бо вона втомлювалася від подорожей.
Ми спали. І все повторилося в той самий час.
Ніби свиню катували.
Я не знав, що робити. Я не міг заснути.
Я тихенько сів, щоб не розбудити її.
Телефон заряджався поряд із ліжком.
Я витягнув зарядне.
Я не знав, що ще робити,
тож зняв відео.
Довге.
Я не знав, що ще робити до ранку.
Відео було довге.
Наступного ранку за сніданком вона знову запитала:
«Носе,
як спалося?»
А я ж чуйна людина.
Я показав їй відео.
Вона подивилася.
Здавалося,
вона зараз впустить мій телефон.
«Носе,
це правда?»
«Правда. Я б довго підробляв таке».
«Це неможливо.
Неможливо».
Вона почала плакати.
Там, у ресторані.
Вона ридала.
Я не знав, як її втішити. Не думав, що буде така реакція.
Я мусив сказати їй,
що ми всі хропимо. У всіх є щось таке.
Ми вирішили повернутися.
Скоротити час поїздки. Вона не говорила зі мною на літаку.
Після цього я хотів допомогти.
Я сказав: «Ходімо до лікаря,
перевіримо на сон у лікарні».
Довелося спати в лікарні.
Лікарі й медсестри кріпили різні штуки в нас на головах, скронях, грудях
і аж до пальців ніг.
Ми спали, а лікарі й медсестри моніторили,
як ми дихали, чи крутилися ми.
Усе це вони моніторили за допомогою комп'ютера.
А потім переглядали дані.
Їй доведеться решту життя спати з маскою.
Це неможливо вилікувати. Хропіння не вилікуєш.
Це надто складно.
Причиною може бути алергія, надмірна вага, слабкість м'язів язика
або звуження дихальних шляхів,
що викликає брак кисню.
Наче бульбашковий чай п'єте.
Зазвичай рідина йде легко,
але бульбашки можуть застрягнути в соломинці.
Це так само.
Тілу потрібен кисень. Воно не хоче помирати.
І це головна причина. Настав час обрати маску.
Важливе рішення.
Маски нагадували моделі автівок.
Були китайські, а потім були суперкари.
Легші були дорожчими, бо апарат виділяє кисень
разом із вологою прямо в ніс.
Він гучний.
Маска прилягатиме погано,
якщо не робити на замовлення, тож треба пробувати різні моделі.
Є з трьома ремінцями,
які закривають ніс і рот.
З них іде трубка,
яка підключається до пристрою біля ліжка.
Пристрій стояв з боку, з якого я любив спати.
Але розетка була там.
Вона підключила.
Уявіть це.
Маска і три ремені на обличчі.
Пов'язка, як у тенісиста.
Ремінець посередині й під підборіддям.
Інакше сповзе.
Сумніваюсь, що це сексуально.
Спати з Дартом Вейдером.
Гадаєте, зможете завести позагравати з Дартом Вейдером?
«Агов, кицю».
Повертається:
«Я твій батько».
Ось мій світловий меч.
Я собі думав,
чи зможу я таке витримати.
Наче вона була пацієнткою, а я — її опікуном.
Чи зможу я спати з особою з обмеженими можливостями решту життя?
Розумієте мене? У справжньому житті…
Стосунки вимагають вибору.
І ти маєш взяти відповідальність за ці вибори.
Хороших чи поганих виборів немає. Уявіть, що ваш чоловік забагато п'є.
Ви лишаєтеся з ним.
Або він азартний гравець. Ви лишаєтеся.
Він ігроман.
Ви обираєте його? Так? Відповідальність на вас.
Ось так воно і є.
Бути з Дартом Вейдером?
Подобається?
Мечем не скористаєтеся.
Мені часто розповідають історії про привидів.
Питають, чи вони існують.
Не знаю, але в моїй хаті досі є один.
Так.
Багато старших родичів переживають за мене.
Питають у мене: «Носе, той привид досі є?»
Я відповідаю: «Не знаю,
але я став сміливішим. Гадаю, ми можемо вжитися».
Вони запитують: «Ти задобрюєш його?»
Кажу: «Не хвилюйтеся.
Це мій основний пріоритет.
Це моє улюблене заняття».
«Задобрював його?» «Звісно».
«Задобрюється?» «Звідки я знаю?»
«Якби ти їх задобрив, він би пішов».
«Не знаю. Я відсилав його до кармічних партнерів».
«Ні, ти маєш дізнатись їхні імена».
«Стоп. Звідки мені знати, кому
належить ця душа?»
Розумієте?
Хто послав цього привида? Звідки він узявся?
Хтось сказав мені, що це магія. А хто наслав?
«Я знаю шамана, який може допомогти». «Де він?»
«Ось його номер».
Місцеперебування теж показав.
«Чим він особливий?»
«Сходи до нього.
Він назве п'ять імен.
Тоді тобі доведеться попросити пробачення
з пахощами, свічками й квітами.
Привид зникне до ранку».
«Он як, гаразд. Спробую».
Я пішов шукати шамана.
Він на півночі. Не скажу провінцію.
Я не міг знайти його, бо шлях був заплутаним,
тому я найняв
водія, на ім'я Ед.
Ед був блідолицим молодиком з півночі. Він був гарним. Єдиною дитиною.
Він возив мене всіма тими дорогами. Якщо коротко:
ми прибули до будинку в стилі часів Ланна.
Кілька людей чекали черги.
Своєї я чекав десь півтори години.
Я зайшов у будинок. Він був розміру цієї сцени.
Він сів на лавку біля трикутної подушки.
Я підповз до нього. Він питає: «Чому ти прийшов?».
Я розповів йому все.
«У мене є привид. Хтось сказав, що мене прокляли».
«Гаразд. Я
назву тобі імена».
«Так. Що мені робити?»
«Відвідай дев'ять храмів».
Він дав мені список храмів.
«Потрібно сходити в ці дев'ять, бо вони пов'язані з твоєю кармою».
«Ага, і що мені робити після цього?»
«Після цього
відправ відео того, як молишся в храмі моєму асистенту».
Він дав номер.
Щойно я відвідав би дев'ять храмів,
його асистент мав взяти в мене відео й медитувати.
Зв'язатися з вищими силами
й розшифрувати їхнє послання в список із п'яти імен.
Я закінчив,
тому подякував шаману, як і потрібно було.
І вийшов.
І тут він сказав: «Зачекай».
Перший нехай іде. Інший — лишиться».
Першим був я.
Іншим був Ед. Що?
«Ходи до мене».
Я подумав, що вони говоритимуть про мене,
бо він міг знати щось, що загрожує моєму життю.
І не хотів казати мені.
Тож я чекав на вулиці.
Ед пробув там ще 35 хвилин.
Я чекав на нього на спеці.
Коли він вийшов,
я спитав: «Агов, Еде. Що там?»
«Тут не можу сказати. Сідаймо в машину».
Ми сіли.
Ми трохи проїхали. «Скажи вже».
«Ми ще надто близько. Думаю, я ще не можу сказати».
«Чорт, хочу знати, скажи вже».
«За десять кілометрів звідси є кафе».
Ми зупинилися там.
Ми нічого не замовили.
«Скажи вже, що таке?»
«Я зайшов,
шаман замкнув двері,
завісив штори
й підійшов до мене.
Я відчував його подих.
Каже північнотайською».
«У тебе зараз є проблеми?»
«Ні, немає».
«Будуть.
Але зачекай,
я назву тобі п'ять імен».
«Де мені віддати шану духам?»
«Не треба».
«А що мені робити?» «Зніми сорочку».
Ед зняв сорочку. «Що він зробив?»
«Він підійшов і спитав,
коли я народився.
Я сказав, що в неділю.
Він постукав мене рукою
й здійняв її вгору.
Понеділок, вівторок,
середа
четвер,
п'ятниця
субота, неділя».
«Еде! Що ти зробив?»
«Не знав, що робити. Думав, може, це ритуал. Я дозволив йому мацати мене».
«І що потім?» «Він спитав, якого місяця народився.
Я сказав у вересні».
«Січень, лютий
березень, квітень
вересень».
«У який рік?»
У рік свині».
«Щур, бик, тигр, кролик.
Мавпа. Півень. Собака.
Свиня».
«І що потім?»
«Він сказав, що ще не бачить.
Список незрозумілий.
Імена були неповними. Інколи лише імена або прізвища».
«Що робити?»
«Зніми штани».
Він змусив Еда зняти штани й лягти на лавку, де він сидів.
Він був на лавці. Шаман нахилився.
І спитав знову:
«У який день народився?» «Я вже казав».
«Список досі розмитий».
Знову щур, бик, жмак.
Увесь цей час він його мацав.
Тоді Ед пішов.
Він показав мені листок: «Ось ці п'ять імен».
Я подивився. «Дідько!»
Я вигукнув це. Люди почали обертатись.
«Що з ним, у біса, не так? Чому він це зробив?»
«Не хвилюйся. Я хлопець, тож нічого страшного».
«Не нічого!»
Мене засмутило те, що до нього домагались.
Це не лише з жінками трапляється. З чоловіками теж.
Я почувався…
«Я привів тебе туди.
Я втягнув тебе в це.
Ми повертаємося.
Треба провчити цього покидька».
«Та забудь».
«Ні, йому це з рук не зійде».
«Що ти робитимеш?»
«Я запитаю в нього про це перед усіма».
«Шамане, як ви могли?
Що не так із моїм членом?
Чому я маю ходити по дев'яти храмах?
Лазити десь.
Маю їхати в Пхітсанулок, у гори, Бангкок.
Щоб обійти дев'ять храмів,
у мене піде місяць і 100 00 бат.
Я міг просто дати помацати члена.
Що я зробив не так?
Ану помацайте мене.
Я роздягнуся».
Таке життя мого покоління.
Ми вже підстаркуваті. Скоро на пенсію.
Люди приблизно мого віку думають так само.
Ми хочемо виконати все заплановане.
Ми хочемо робити те, чого ніколи не робили.
Дехто хоче
стрибати з парашутом, стрибати з літака.
Інші хочуть лазити по горах
або плавати з акулами. Дехто подорожує світом.
Розумієте? Мені завжди було до цього байдуже.
Я не хотів цього робити.
Мене це не приваблює.
Я люблю те, що заряджає мене
енергією.
Але не так.
І ось я зробив щось те, що зарадило мене.
Подивився стриптиз.
Так.
Ви можете подумати, що в цьому нічого особливого.
Навіщо те дивитися?
Це була не моя ідея. Мені запропонував друг-іноземець.
Він приїхав у гості.
Він хотів поїсти в «Джей Фей», Ват Пхра Кео.
Наостанок він хотів піти в ґоу-ґоу-бар на Бангла Стріт.
Я спитав чому. Питає: «Ніколи не чув?
Я не казатиму.
Подивися сам. Ти таєць!»
Мене це обурило,
тому я мусив піти.
Такі речі
важливі для мене.
Речі,
які здаються безглуздими, але насправді дуже важливі для мене.
Тож я відправився туди. Я знайшов бар, про який він розповідав.
Він сказав, що я таких шоу ще не бачив.
Я про них нічого не знав. Я вийшов на Бангла Стріт і зайшов у провулок,
де танцювали люди.
Дехто просив у мене фото.
Усе було добре. Я спитав, де той бар.
Мені сказали,
що це таємний бар.
«Він щомісяця змінює назву, бо поліція закриває його.
Я не можу
сказати, де він зараз, але він був на цій вулиці».
Він показав на вулицю, і я пішов туди.
Я знайшов місце, але з іншою назвою.
Я підійшов до хлопця, який стояв на вулиці.
Він був грізним.
«Я шукаю одне місце».
«Ви таєць?
Ніяких тайців. Вам сюди не можна».
Тайцям не можна заходити. Воно й не дивно.
«Забирайтеся. Сюди не можна».
Він прогнав мене, як пса.
Персона Носа Удома нічого не значила.
Я здався. Я пройшов увесь цей шлях,
і не зміг зайти. А тоді я побачив хлопчину.
У нього були тату по всьому обличчі.
Я сфотографувався з ним у провулку.
Він сказав: «Носе, що ти тут робиш?»
«Я хотів зайти в той ґоу-ґоу-бар».
Він пройшов крізь групу іноземців.
«Ти», — сказав він продавцю квитків.
«Ти».
«Прибери телефон. Знімати не можна».
Мабуть, він тут бос.
Нарешті мені воздалося за добрі вчинки. Це моя винагорода.
Я був єдиним тайцем у барі.
Кімната була приблизно такого розміру.
Там було повно корейців, китайців, темношкірих, європейців і всіх інших.
Він провів мене на самий перед.
Поставив прямо біля сцени.
Вона була більшою.
Отака.
Шоу тоді вже йшло.
Я прийшов на потрібну частину.
Гаразд. Там була жінка,
якій було близько 40.
Вона почала робити еротичні рухи,
але здавалося, що вона недосипала.
Ніби вона мало їла й була втомлена.
Можливо, у неї були фінансові проблеми.
Танцювала так, ніби багато чого вже пережила.
І ось вона танцює.
Грала звичайна музика для танців. Я б хотів намугикати її,
але доведеться платити за права.
Якщо я щось співаю або мугикаю, на мене в суд подадуть.
Зараз стендапи проводити важко.
Співробітники попросили
натомість намугикати оцю. На неї є дозвіл.
Це пісня Thatthong Sound.
Уявіть, що вона танцює під неї.
Насправді слів я не знаю.
Звук Татонг
Дивлюся на зірки
Не працює!
Скажімо, вона просто танцювала.
Через якийсь час вона пішла за посудиною.
Це був круглий акваріум із хвилястими краями.
Такого розміру. Там була вода.
Вона перенесла його
й поставила отут.
Прямо тут.
Тоді вона поставила ноги обабіч його.
Пісня досі звучала.
Боже! Чому ви не могли обрати легшу пісню?
Пісня зупинилася.
Плюх.
Вона була повністю голою. Одягу взагалі не було.
Плюх.
Вона крутонула стегнами.
Щось живе
вилізло з її…
Ущелини. Назву її так.
Зараз так іноді кажуть.
Істота вилізла з її ущелини.
Вона вилізла
й спочатку не рухалася.
Вона впала у воду й сплила на поверхню.
Я знав, що це риба.
Зрозумів за формою. Вона трохи смикалася.
Це була риба. Але вона не плавала.
Не знаю чому.
Може, вона була шокована.
Може, ударилася головою.
Уявляєте? Удар.
Через якийсь час вона звикла до води.
Плавці зарухались.
І вона почала плавати.
Вона плавала в акваріумі. Він був прямо переді мною.
Я точно бачив, що це риба.
Думаю: «Що це за риба?»
Який вид?
Мені було цікаво, як і усім.
Сом.
У мене відвисла щелепа, як і у вас зараз.
Він був десь отакий.
Отакий. Я стояв прямо там.
Сом!
Чому сом виліз звідти? У мене було стільки запитань.
Як це працює?
Шипи не кололи їй?
Мене в дитинстві колов сом. Було дуже боляче.
Куди ділися шипи?
Куди вони ділися? Як працює сховок?
Поки я думав над цим, вона зробила ще рух.
Тепер в акваріумі
їх було вже три.
Тепер я розумію, чому мій іноземний друг засмутився,
що я не бачив цього.
Мій кругозір розширився.
Я був уражений.
Усі три плавали.
Я був дійсно вражений.
Я ж міг дати їй лише чайові.
Я віддав їй усе, що мав.
Дав їй чайові.
Вона зібрала декорації.
Потім прийшла інша.
Вона теж несла акваріум, але пустий.
Риби, певно були вдома.
З мамою.
Так? Яка щойно народила їх.
Ти спиш чи смієшся?
Ти відвертаєшся, бо спиш, чи тому, що тобі смішно?
Це був пік комедії.
Що я зробив не так?
У чому проблема?
Я стежитиму.
Повернемося до акваріума.
Цій жінці було десь 30.
Вона поставила акваріум.
Почала грати музика.
Заспіваю ту саму, щоб не було проблем.
Я роблю це через силу.
Вона танцювала під еротичну музику.
Еротичний танець. Тоді музика зупинилася.
Вона смикнула стегном і з неї вилізло…
Знаєте, що вилізло?
Щось чотирилапе.
Черепаха.
Японська черепаха.
Кругла, десь такого розміру.
Японська черепаха. Це було чарівно.
Японська черепаха.
Їх теж було три. Вони плавали.
Матір черепах.
То ось яка вона.
Що я міг дати їй за таке? Я дав їй багато чайових. Вона пішла.
Вона була дуже професійною,
але здавалося, що їй не подобалася робота.
Гадаю,
це як,
не знаю,
не лізтиму в її справи.
Їй хоч подобалося більше, ніж цій.
Я ще повернуся до тебе.
Не дам тобі заснути.
Вона відставила акваріум убік.
Вийшла третя жінка.
Не схожа на першу.
Не знаю, скільки їй було. Вона була старшою.
Вона теж трохи потанцювала.
Усі починали з еротичного танцю.
Коли музика зупинилася,
я застиг в очікуванні.
Мені було цікаво, що вилізе.
Мені не було з ким говорити,
бо всі були іноземцями.
Гадаю, вони не очікували побачити тайця.
Що мало вилізти?
Вона стояла,
але нічого не вилазило.
І акваріум не підставила.
Але через якийсь час щось висунуло голову.
Пташка.
Жовта пташка висунула голову.
А потім гоп,
і вона вилетіла з неї.
Вона вилетіла з ущелини.
Чесно кажу. Це було захопливіше,
ніж стрибати з літака без парашута.
Чи плавати з крокодилами.
Чи сходити на Еверест.
Пташка вилетіла з її ущелини.
За два метри від мене.
Це було наче…
Це нагадувало сцену з фільму,
але дійсно сталося. Вона вилетіла.
Вилетіла.
Вона літала приміщенням.
У фільмах вона б просто поринула вниз.
А тут вона, наче в хату влетіла.
Вона злякалася.
Вона вилізла з печери й побачила купу людей.
Публіка шуміла, як і ви. Пташка влетіла в дзеркало, потім у стіну.
Публіка гуділа.
Усе було
наче за сценарієм.
Вона літала навкруги й де сіла?
Навпроти мене.
Я б хотів, щоб це була вигадка, але це правда.
Вона не сіла отак.
Не сіла легенько. Вона приземлилася й ковзнула.
Бах, і її занесло під стіл.
Прямо під стіл.
І всі дивилися туди,
бо переживали за пташку.
Вона залізла під стіл, і мені довелося
підняти ноги. Але я хотів допомогти спіймати її.
Я боявся, що наступлю на неї.
Це могла бути дитина танцюристки.
А що якби я вбив її?
Отак.
Співробітники прийшли забрати її.
Як їх там?
Допомагати прийшли офіціанти й власниця.
«Підійми ноги, будь ласка».
Навколо зібралися люди.
Жінка, з якої вилетіла пташка, —
матір пташок, підійшла до мене.
Я стояв отут.
«Сиди спокійно. Не наступи».
Поки вона стояла навпроти, вона така:
«Стоп.
Це Ніс?
Агов, це Ніс Удом».
Вона забула про пташку.
«Ніс Удом.
Тут Ніс Удом».
Її настрій змінився.
Вона була в захваті.
«Носе! Як ти сюди потрапив? Хто тебе пустив?
Я бачила тебе раніше, але я думала, що ти Джекі Чан.
Це справді Ніс Удом. Чекай».
Каже офіціанту: «Принеси ручку й листок».
Я дивилася тебе в дитинстві. Принеси листок».
Вона підповзла ближче.
«Можеш розписатися тут?»
Ви маєте зрозуміти,
що вона була гола.
Що їй не заважало. Це її форма.
Так? Це її робоча форма.
Звична річ.
Вона, певно, займалася цим років десять.
Нічого нового.
Вона присіла.
«Підпиши, будь ласка».
Поки я писав,
я не знав, куди дивитися.
Я вперше не почувався знаменитістю.
А акушером-гінекологом.
Мій підпис був кривим.
Він був…
Відбувалося надто багато всього. Пташка…
А тоді вона підійшла й розсілася отак.
І що вона фанатка. Стільки всього.
Це було неймовірно.
«Не йди нікуди. Коли я закінчу, можна сфотографуватися?»
Вона трохи поговорила зі мною.
Це було…
Я не знав, що казати. Я був приголомшений. Я багато їй заплатив.
Тоді ми знайшли її пташку.
Вона зібрала речі й подякувала публіці. Ми аплодували.
«Оскільки ти тут, я зроблю на біс».
На біс?
Цікаво було, який він буде.
Вона пішла, мабуть, щоб обговорити,
що мені покажуть.
Невдовзі вийшли три жінки
з гроном бананів.
Вони були зеленими.
Жінки несли їх разом.
Грала бадьора музика. Вони танцювали. І принесли банани.
Тоді одна дістала банан
і почала чистити.
А потім
вона
взяла банан
і засунула його в себе в такій позиції.
Мені було цікаво чому.
Вона майже повністю його засунула.
Тоді прозвучало оголошення.
Діджей оголосив:
«Хтось хоче потримати кошик?»
Думали,
я впущу таку можливість?
Аж ніяк. Вона направила його на мене.
«Підійди». Я піднявся на сцену.
На сцені мені дали кошик. Я не знав, нащо.
Я не знав, що робити. «Що мені робити?»
«Тримай отак. Якщо щось вилетить, лови».
Кошик був отам.
Заграла музика. Вони порахували до трьох, жінка напружилася,
і банан вилетів.
Він вилетів.
Я досі не знав, що робити. Він віддалявся.
Що робити? Я стрибнув.
Публіка аплодувала, як і ви.
Ми були наче ті парочки, що роблять усе разом.
Я був у захваті. Мені подобалося.
Коли шоу закінчилося,
вона загорнулася в ковдру
й підійшла до мене. Ми довго говорили.
Гадаю, я дізнався багато цікавого.
Я запитав її,
як вона запихає ці штуки в себе.
Я дійсно запитав: «Де ти їх тримаєш?»
Я не хотів нав'язуватися, бо вона була жінкою.
Відповідь була проста.
«Це навичка, Носе. Цьому треба вчитися.
Оце моя тітка.
Це вміння передавалося з покоління в покоління в нашому селі.
Не всі так можуть.
Це особлива навичка».
І я вірю їй.
«Візьміть ще грошей. Мені дуже сподобалося. Дуже дякую».
Ми попрощалися, і я повернувся до Бангкока.
В офісі я розповів про це своїм працівникам.
Я вихвалявся.
«Я пішов подивитися стриптиз із птахами…»
Працівниця спитала: «Носе.
Чому ти поперся аж туди. Таке є в Паттаї».
«Ні, у Паттаї з них вилітають м'ячики.
Я бачила».
«Є краще.
Зі стриптизерами».
«Вони ж просто роздягаються.
Такі є в кожному гей-барі».
«Це не те саме.
Кажу вам.
Я нещодавно їздив із друзями.
А тоді й батьків повіз.
Мама плакала».
Оце дбайлива дитина. Чудово.
Я свою маму не возив. Повіз працівників.
У бусику сиділо восьмеро.
Восьмеро. Четверо жінок і четверо чоловіків.
У моєму офісі ми любимо таке.
Робота? Та ну її.
Ми тусимо.
Ми поїхали в Паттаю. Перше шоу починалося о 21:00.
Квитки коштували 400 бат.
Я був у масці, а інші — ні.
Мене ніхто не впізнав. Ми сіли.
Я знав, що краще сісти спереду.
Ми всі сіли в ряд.
На шоу виступали чоловіки й жінки.
Я бачив тих жінок раніше, тож сильного захвату не мав.
Але та, що курила, була крута.
Дим ішов з ущелини.
Вона тримала дві сигарети.
Удих, видих.
Як вона це робила? Як робила видих?
Звідки йшло повітря?
Я дивився, як дим заходить і виходить.
Кидання дротиків
не викликало особливого захвату.
Я просто дивився. Настала черга чоловіків.
Саме на це я чекав.
Сцена була десь такого розміру.
На ній були гвинтові сходи.
Освітлення було тьмянішим.
Світло було лише отут.
І там були сходи.
Навколо всюди була флюоресценція.
Білі речі блищали.
Першими на сцену вийшли молодики.
Мали вигляд хлопців із села. Наче з джунглів вибралися.
У них було шість кубиків і священні написи.
Вони спустилися в самих трусах.
Увімкнулася музика.
Вони спускалися повільно.
Отак.
Музика відволікала так само, як і горби в їхніх трусах.
Їх було четверо.
Я подумав: «Підробка».
Несправжні.
Вони були надто великими.
Неможливо.
Вони вийшли.
У залі було темно, але члени світилися.
Ті штуки не були схожі на члени.
Це була рука в гіпсі.
Чому він більший за його труси?
Це божевілля! Він ходив…
Я бачив його в темряві.
Отакий шланг.
Неможливо. Це маячня.
Фальшивка для туристів.
Четверо стояли на сцені.
Четверо небесних королів.
Почали танцювати еротичний танець.
Вони пестили себе.
Один із них запалив кілька свічок.
І почав капати воском на себе.
Було дуже еротично. Як і музика.
Наприкінці шоу
ми всі восьмеро сумнівалися, чи справжніми були їхні механізми.
Бо вони досі були в трусах.
Я собі подумав: «Та ну. Це ділдо».
Вони розрізають його навпіл і накладають на пеніс, щоб збільшити його.
Дешевий трюк. Не вартий показу.
Тоді почало заходити більше жінок. Нехай.
Тоді почалося друге чоловіче шоу.
Музика.
Стоп.
Він вийшов не з пустими руками. Він ніс пляшку води.
Це була десь
п'ятилітрова пляшка.
П'ятилітрова.
Дай мені таку. Є така?
Я хочу, щоб вони краще уявили. Він вийшов отак.
Навіть так вона важка.
Вона дійсно була такого розміру.
Музика.
Ішов він крутіше.
Він почав еротично танцювати. Я не знав, чому він приніс воду.
До пляшки
була прикріплена лямка зі шматка тканини.
Отак кріпилася.
І десь сюди.
Десь 20 сантиметрів завдовжки.
Він підійшов.
Я подумав: «Що відбувається? Для чого це?»
Тоді він підійшов
до Нев у залі.
Нев щойно подала мені воду.
Каже їй:
«Будь ласка, повісь».
«На що?»
«Сюди».
Потім він зняв труси,
і ледь не зачепив ним підборіддя Нев.
Якби вона була ближче, її могло б вирубити.
Він встав аж отак.
Я такий: «Обережно!»
Вона питає мене:
«Це мені робити?» Усі мовчали.
«Гадаю, мені».
Вона не хотіла чути відповідь, бо хотіла спробувати.
Вона повісила її, як вінок на політика.
Ось вона повісила,
і з такою вагою ти очікуєш,
що пляшка зіслизне.
А вона не зіслизнула!
Вона міцно трималася.
П'ять літрів досі висіли.
Землі не торкалися.
Він використав, не знаю, як це назвати.
«Член» не підходить.
У цьому слові недостатньо поваги.
Скажімо «скіпетр».
Але це не звичайний скіпетр.
Від вигляду більшості ти кажеш: «Ох!» А від цього: «ААА!»
Скіпетр!
Оце скіпетр!
Якщо таким прилетить, тебе вирубить.
Він ним пляшку води підняв!
Усі схвально загуділи, навіть власниця.
Корейці, японці — усі.
Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім, дев'ять, десять. Ура!
Він відпустив, і вона впала.
Оце так.
Я почувався так, як почувався, коли побачив пташку.
Він підняв пляшку членом.
У цієї нації стільки талантів, а я лише дізнаюся.
Я дожив до цього віку й не знав.
Я думав, що краще вже бути не може.
Тоді він сказав: «Зачекайте. Зараз буде мій старший брат».
Його звали Арті. У нього була бліда шкіра.
Він з Ісана.
Здавалося, він любив свою роботу. Каже: «Моя черга».
Він взяв дві пляшки.
На них були довші мотузки.
Він дав їх дружині Белли, Ем.
Її чоловік сидів поруч.
Він великий хлопчина.
Якщо бачили «Као Кон Ла Као», то він — головний герой.
Ем дуже ввічлива жінка.
Вона не робить поспішних дій. Хлопець каже: «Повісь, будь ласка».
Ем робить отак.
Зрештою, вона повісила.
Член Арті був ще більшим.
Коли Ем повісила пляшку…
Як таке можливо?
Він напружився. Порахував до десяти.
Поки Ем вішала пляшки,
вона мала отакий вигляд.
«Мені це не подобається».
Але потім у ній ніби щось прокинулося.
Вона гарцювала.
Її щелепа широко розкрита.
На очах сльози.
І так всю ніч.
Серйозно.
Він підняв пляшку.
Потім поставив. Ми всі гучно аплодували.
Інші були вражені. Ми побачили це й вклонилися.
Коли він ішов зі сцени,
він виставив ковбойського капелюха для чайових.
Гаразд. Ми дали йому гроші,
але я досі був скептичним.
Може, там якесь кріплення?
Він справжній? Я ж лише бачив.
Я його не торкався.
Поки він ходив із капелюхом,
він спустився
й ходив між публікою
і довкола.
Дехто давав трохи. Мало хто давав гроші.
Він підійшов до нас і ми спитали,
чи його член справжній.
Не прибереш воду?
Гаразд.
Спробуй підняти.
«Він справжній?»
Він збирав чайові. «Він справжній?»
Він не казав.
Натомість він підійшов і постукав нас по спині
своїм скіпетром.
Трохи постукав по спині.
Наче робив масаж шиї і плечей ззаду.
Нев така.
«У мене плече защемило».
Четверо з них працювали над нею,
наче це був їхній звичайний робочий день.
Вони постукали їй по стегнах. Вона закричала.
Вона верещала від радості.
Вони закінчили. Нам було весело, тож ми заплатили їм.
Того вечора ми віддали їм десять тисяч.
Гроші скінчилися.
Доводилося розмінювати великі купюри.
Такі таланти потрібно підтримувати.
Довелося позичити в працівників. «Дайте грошей. Вони заслужили.
Я ще такого не бачив».
Вони бачили, що нам подобалося, тож дуже старалися.
Вони зосередилися на нас.
Було чотири сторони.
Вони їх ігнорували.
Китайці майже не платили їм.
Тож вони ходили до нас.
Після їхнього виступу на сцену вийшли ще жінки.
Ми вже хотіли йти, бо й так був на сьомому небі.
Це було неймовірно. Я був щасливий. Власниця каже: «Не йдіть
Ще не йдіть.
Зачекайте завершення. Воно навіть краще». Як таке можливо?
Я чекав.
Настав час фіналу.
Музику.
Вийшло четверо хлопців
з циліндричними барабанами.
Циліндричними.
Це були вкорочені версії.
Уявляєте? Укорочені.
Було два барабани на чотирьох чоловіків.
Ми думали, що вони нас розважатимуть.
Ми танцювали й підбадьорювали їх, як на концерті.
Вони спустилися.
Один з них попросив ударити по барабану.
Вони не знали, що я — Ніс. Каже мені: «Удар». Я і вдарив.
Це був шкіряний барабан.
Бити було боляче. У центрі була чорна точка.
«Спробуй».
Він дав мені барабан.
А тоді дав його Нев.
Вона взяла.
Уяви, що ти Нев. Ти тримаєш його.
Візьми його в руки.
Візьми в руки.
Потім він спитав Нев:
«Скільки разів?»
Нев каже: «Три».
Він зайняв позицію.
Зняв штани.
Він ударив членом по барабану.
Нев не знала, як реагувати.
І почала танцювати.
Він сказав: «Не танцюй, будь ласка.
Я вдарив по краю».
Потім вони грали разом на двох барабанах.
Що це за ритм?
Кажу вам.
Мені сподобалося.
Я впав на спину, поки він це робив.
Я лежав на землі.
Я так сміявся, що впав зі стільця.
Гра була чудовою. Люди думали, що я зомлів.
Ми шаленіли від них.
Вони били й били,
і ми давали їм чайові.
Купу грошей віддали.
Але я досі сумнівався.
Я думав, що вони несправжні.
Тож коли вони закінчили,
я встав і сказав: «Агов,
можна торкнутися?»
Я мав знати.
Він не вагався: «Звісно».
Він став отак і каже: «Давай».
Той момент запам'ятався мені ледь не найкраще в житті.
Я став і торкнувся його члена.
Встань на секунду. Ти мене не торкатимешся.
Просто хочу продемонструвати. Встань. Витягни руку. Уявімо ситуацію.
Хапай.
Ось так це було.
Я схопив його так,
а тоді провів рукою від основи до кінчика.
Я стиснув його. Хотів перевірити, чи справжній він.
Вони щось вкололи? Чи це якийсь ефект?
Але ні, він був справжнім.
Я вигукнув: «Ого. Оце так анаконда».
Він був великий.
Навіть не знаю, як його назвати.
Він нагадував липкий, набитий рисом бамбук із као лам.
Або свинячу сосиску.
Як його назвати?
Я настільки захопився, що увійшов у транс.
Я говорив із ним і тримав член.
«Звідки ти?
Сакео, так?
Він завжди був таким великим?»
Він сказав мені:
«Я ніколи не намагався збільшити його.
Це мій дефект з народження». Оце хвалько.
Хотів би і я мати такий дефект.
«Справді? Скажу чесно,
я був радий знайомству».
Справді.
Знаєте, як ви вітаєтеся з іноземцями й міцно тиснете їм руку?
Отак я потис його член.
«Приємно познайомитися».
Я добре його стиснув. «Чорт, ти неймовірний
Чому він такий твердий?»
«У мене є особлива техніка,
але це таємниця».
Ми так говорили. «Як щодо нього? Звідки він?»
Один був із Бингкана.
Інші із — Саваннакхета й ще десь із Лаоса. Я і їм потис мікрофони,
поки говорив з ними.
Ми гарно й довго поговорили.
Коли ми договорили, ми розійшлися.
Я був повністю вражений.
Мушу зізнатися, я попрошу це вирізати,
я повернувся до готелю й увесь час тоді думав:
«Це ж неважко».
Була майже північ.
Я пішов взяти каші після шоу й повернуся.
Потім прийняв душ.
Я став перед великим дзеркалом.
Спершу я повісив окуляри.
Оці.
Ти зараз заснеш. Стану тут.
Боже.
Щойно я їх повісив, вони впали.
Ледь дужки не зламав. У мене була одна пара.
Лінзи ледь не розбилися об підлогу.
Чорт. Може, вони злізли через лямку.
Я купив кілька пляшок «Якульта».
Потрібно почати з них. Дістав їх з холодильника.
Повішу їх.
Спробував дві пляшки.
Боже.
Надто важко.
Спочатку вип'ю вміст.
Я випив усе.
Залишилися лише пляшки й фольга.
Усе одно не тримається.
Знаєте, що вийшло повісити?
Кришки з фольги.
Я згорнув їх у півкола. Так піде.
Увесь той вечір
зруйнував життя чоловіків усіх, хто був присутній там.
Усіх.
Нас перемогли розміром.
Пам'ятаєте товстуна Беллу?
До шоу він був єдиним чоловіком у житті своєї дружини.
Але потім вона побачила…
дещо краще.
Тепер він постійно скаржиться мені. «Відколи ти повів нас на шоу,
у душі,
коли ми голі, знаєш, що вона робить?»
«Цвірінь».
«Як дорослі, коли бачать голу дитину.
Ось що вона робить зі мною».
Гадаю, це особливий талант.
Мені казали, що місцеперебування таких барів приховують,
що час від часу поліція закриває їх.
Я думав: «Чого б це?»
Там виступають унікальні таланти.
Вони цінні.
Уміти користуватися своїм скіпетром або ущелиною так ефективно
нічим не гірше від уміння англійського футболіста
пройти 48 кілометрів, жонглюючи м'ячем.
Це натренована голова, так?
Данський дайвер за один подих
спускається на 202 метри й б'є світовий рекорд. У нього унікальні легені.
Американка зупиняє лопаті вентилятора язиком.
За хвилину вона знімає решітку
й зупиняє вентилятор.
Це вміння язика.
Вона зупиняла його 35 разів за хвилину.
Це її талант.
А є люди з величезним членом, яким вони можуть грати на барабанах.
Або випускати пташок із вагіни.
Птахів, черепах, риб.
Наче там заповідник.
Уряд має підтримувати таке, а не намагатися приховати.
Не будьте такими правильними.
Про таке потрібно розповідати, потрібно підтримувати це.
Як от з тайським масажем. Це надм'яка сила.
Це не просто м'яка сила. Це надм'яка сила.
М'яка сила м'яких частин вашого тіла.
Передавайте свої знання,
щоб люди знали, на що здатна людська кішечка.
Вона наче склад.
У трансбарах можна показувати не лише співи під фанеру.
Там лише співають і жартують.
Вони ж все одно роблять операцію.
Могли б і додати більше місця
для інших тварин.
Не варто обмежуватись птахами. Поселимо крокодилів.
Іноземці люблять крокодилів. Або рибу-фугу.
Риба-фугу мила, коли налякана.
Може, у деякі дні такі покази будуть сюрпризом.
Вилізе Crybaby або ще хтось.
Таке можна рекламувати.
Навіщо зупинятися на грі на барабанах?
Існує ще стільки інструментів.
А як же тайський ксилофон? Вони могли б обійматися й грати так.
Кинемо виклик американці. Зупинимо вентилятор членом.
Таке варто підтримувати, а не ховати.
Це виграш для Міністерства туризму.
Не варто витрачати мільйони бат на рекламу з акторами.
Зніміть тікток. Це легко.
Запросіть людей до себе. Це надм'яка сила.
Користуйтеся. Я не проти.
Нехай люди в Паттаї чи Пхукеті кажуть:
Привіт, ласкаво просимо.
Розумно?
«Ласкаво просимо. Безплатне шоу. Пиво за чотириста батів.
Дивіться шоу. Розслабляйтеся. Радійте. Розважайтеся. Заряджайтеся.
Відчуйте свою жіночу силу. Подивіться на рибок. На черепах.
На пташок. На крокодилів.
Може, на рибу-фугу.
М'ячики, кульки, сигарети, банани. Приїжджайте подивитись.
Подивіться на Супермена.
Потисніть йому руки. Можете навіть член потиснути.
Член, яким він грає на барабані. Член, яким він підіймає пляшки.
Член, яким він робить масаж. Суперзірку з великим членом.
Він робить ним масаж. Наш великий член ніколи не згине.
Універсальний член.
Ласкаво просимо до Таїланду. Чи мають бідні права?
Зате в нас є член.
І є вагіни.
Не ховайтеся у своїх трусах, Тайланде.
Щоб всі тайці жили добре, годі вже займатися фігнею!
Усім безпечної дороги!
Безпечної дороги!
УДОМ ТЕФАНІЧ: НАДМ'ЯКА СИЛА
Прокидайся! Дякую!
Переклад субтитрів: Павло Дум'як