Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Prosím, zatleskejte Udomovi Taephanichovi!
Teď jsem si všiml neonů.
NOTE JE K SEŽRÁNÍ
Mockrát děkuji.
Jste-li šťastní a víte o tom, zatleskejte.
Jeviště mi vážně chybělo.
Tys nám taky chyběl.
Mám velkou radost.
Můžu…
Můžu dostat víc světel, prosím?
Po tomhle jsem toužil.
Teď chápu, jak se cítí Srisuwan Janya.
Nejdřív bych se chtěl omluvit
za všechny procedury, kterými jste museli projít, abyste se sem dostali.
Musíme dodržovat vládní nařízení.
Asi to bylo trochu otravné.
Ucpaná doprava.
Protest proti někomu,
koho se chceme zbavit.
No…
Protestujícím asi můžeme odpustit, vždyť protestují i za nás,
zatímco my si tu hovíme s nohama nahoře.
Slibuju, že zařídím, abyste se postupně cítili lépe.
Kdybychom pravidla nedodrželi, asi bychom museli představení zase odložit.
Celý můj tým mě prosil, abych opustil chrám a šel sem.
Přišli tam úplně všichni.
Seděli tam a prosili mě,
abych svlékl roucho.
„Jinak nebudeš mít dost času k přípravě na vystoupení.“
Kdybych se svlékl a vystoupení se znovu odložilo,
asi bych už klášter nikdy neopustil.
Jako mnich jsem se naučil mnohé.
Bylo to jedno z mých nejlepších životních rozhodnutí.
Nezapomenutelné zážitky.
Ale ten nejpamátnější ze všech
byla kontemplace smrti.
Učitelé pořád říkali:
„Brzy zemřeme.“
Když si to opakujete každý den, zvnitřní se vám to.
Pak jsem si to uvědomil.
„Páni, já brzy umřu.“
Narodil jsem se. Stárnu.
Nemoci.
Jsem v období nemocí.
Padesátníci vědí, o čem mluvím.
Zažíváme věci jako
bolesti kolen, nohou, problémy s páteří,
trávením, překyselováním.
Máme prohlídky, děláme věci, které by nás nikdy nenapadly,
necháváme si píchnout vakcíny proti tetanu, pásovému oparu,
chodíme na kolonoskopii, kde vám strčí jednu trubici do pusy
a druhou do zadku.
Uprostřed se potkají.
Co se mě týče, nikdy bych do toho nešel.
Ale přijde čas, kdy je to nezbytné.
Nedávno to bylo fakt zlé.
Šel jsem na prohlídku prostaty.
Vy mladí to nechápete.
Ve vašem věku jsem netušil, co to je.
Ale jak je vám padesát, není vyhnutí.
Vždy jsem si myslel,
že doktor prostatu vyšetřuje stetoskopem…
aby vám nahmatal varlata
a zjistil, jestli správně pulsují
nebo jestli je tam rakovina.
Ale tak to vůbec není.
Ve skutečnosti vám strčí prst do zadku.
Když jsem to zjistil, řekl jsem si: „Do prdele.
To snad ne.“
Vidíte?
Musel jsem za doktorem.
Nesnesl bych, aby tohle dělala nějaká…
pěkná doktorka, chápete.
Myslím, že ženy to chápou.
Když si necháte dělat výtěr děložního čípku,
taky tam nechcete doktora.
Když je hezký, je to ještě trapnější.
Ani to není váš typ. Nechápete, proč vám to vadí.
Tohle je to samé.
Tak jsem hledal na internetu.
Našal jsem doktora Arkanaje.
Zavolal jsem, představil se a řekl, že přijdu.
Viděl moje jméno: Udom Taephanich.
A povídá: „Pane Note,
mohl byste přinést nějaké své suvenýry, až přijdete?
Nějakou dárkovou sadu?“
„Ty přikrývky, panenky, hrnky… Přineste je, prosím.“
Já na to: „Jste můj fanoušek? To mě těší.“
„Já ne, ale sestra, moje asistentka.
Miluje vás. Hrozně vám fandí.
Je vaše velká fanynka.
Přinese své knihy a cédéčka z dřívějška k podpisu.
Přineste suvenýry.“
Přinesl jsem je.
Když jsem dorazil, čekala mě na parkovišti.
Víte, jak to je, když se fanoušek setká s milovanou celebritou?
Neuměla zůstat v klidu. Zvolala: „Note!“
Řekla to strašně vysokým hlasem.
Vyfotili jsme se. Dal jsem jí suvenýry,
podepsal se a tak.
Vše, co fanoušek chce. Byla v sedmém nebi.
Pak mě vzala do ordinace.
Nebylo to tam moc velké.
Místnost, jakou byste čekali.
Požádali mě, abych si sundal kalhoty.
Sundal jsem si kalhoty, vršek mi zůstal.
Požádali mě, abych si lehl
a rukama objal kolena.
Páni. Spousta účasti v místnosti.
Povím vám jedno.
Chci, abyste se mnou soucítili.
Tohle vystoupení je pro mě úplně nová zkušenost.
Za normálních okolností vidím, jak se publikum směje.
Vidím výrazy lidí, poznám, jestli pochopili vtip.
Zkuste se do mě vžít.
Když se dívám tady shora, vše je jen temné a pochmurné.
Vidím jen oči.
A ty oči dělají jen to,
že mě sledují zleva doprava a zprava doleva.
Nevystoupí, aby mi daly najevo, že jste pochopili vtip.
Rozesmívat lidi je už tak dřina.
Ale když lidé smích skrývají, je to ještě horší.
„Nedám ti vědět. Dělej si, co chceš.“
Zrovna teď vidím… Třeba ta dívka tamhle.
Vidím z ní jen oči a…
A ty říkají: „Je mi to fuk.“
Děsivé.
Takže když se na něco zeptám, reagujte, prosím.
Aspoň trochu.
Potěšte mě. Abych věděl, že jste pochopili vtip.
O tom přesně mluvím.
Jste velmi laskaví. Děkuji.
Takhle je to lepší.
Takže doktor mě požádal, abych si lehl a objal přitom kolena. Takhle.
Představte si, že nemám kalhoty. Tady mám řitní otvor.
Ležím v té pozici.
Bál jsem se, aby mi do zadku něco nevlezlo.
Pak jsem zachytil zvuk latexových rukavic.
„Plesk, plesk.“
V tu chvíli
jsem si myslel, že doktor
už se maže vazelínou.
A najednou
jsem si uvědomil…
V místnosti bylo ticho.
Ale mně došlo, že tam nejsem s doktorem sám.
Cítil jsem to.
Byla tam jistá energie,
velmi silná energie.
Tady jsem já, který cítí, že tam není s doktorem sám.
Tady něco vyzařovalo velmi silnou energii.
Tak jsem se ohlédl.
A tam stojí: moje fanynka.
Stála kousek od mé řiti.
Na dosah.
Viděl jsem, jak se tváří, a ona se rozplývala!
Umíte si to představit?
Takhle to nemělo být.
Tak jsem si přikryl zadek.
„Moment, doktore.“
„Co se děje?“
„Nemyslím si, že je to patřičné.“
„Co?“
„Tamhle sestra.“
A on: „Ale no tak. Fandí vám. Nechte ji se dívat.“
Fanynka něco takového nemá vidět, ne?
Třeba
kdyby moje řiť byla oko,
hleděli bychom si do očí.
Něco takového fanynka vidět nemá.
Nevím, jaké ze mě měla dřív dojmy.
Podle čeho si mě pamatuje.
Ale když vidí zadek,
chlupatou řiť…
Představte si to.
Předpokládejme, že jste fanouškem Nonta Tanonta,
Tika Jetsadaporna
nebo třeba Nadecha.
A že jste sestra
a máte přímo před sebou Nontovu řiť.
Jak jednou něco takového uvidíte,
vtiskne se vám to do mozku.
A až příště půjdete na jeho koncert
nebo ho potkáte v obchodním centru,
neuvidíte jen Nonta Tanonta,
ale uvidíte Nonta Tanonta
a jeho chlupatou řiť.
Jeho písně už nebudou znít stejně.
„Ne, doktore. Tohle nejde,“ povídám.
„Můžete ji požádat, ať odejde?“
„Ale jak to pak uděláme? Někdo musí držet vazelínu.“
„My dva to zvládneme,“ odpověděl jsem.
„Dejte sem ruku.“
Sestra se cestou ven chichotala.
Nevím, jestli si to celé nenatáčela.
Doktor Arkanaj se namazal
a strčil mi prst do zadku.
Panebože.
Ta díra byla vždy jen východ.
Je to jednosměrka.
V protisměru tam ještě nic neputovalo.
Ty jo. Když tam začal vnikat, já na to jen: „Au.“
Bylo to strašně nepříjemné.
A vůbec to nešlo snadno.
Vnikl dovnitř
a povídá: „Uvolněte se.
Pomalu vydechujte. Poprvé je to vždy nejtěžší.“
A pak ho tam vrazil, co to šlo.
No teda! Do očí mi vhrkly slzy.
Zatlačil.
To nebylo všechno. Začal prstem kroutit.
Prostata je jako kešu.
Jsou dvě.
Doktor nahmatává nerovnosti.
Když jsou tam nerovnosti, může tam být rakovina.
Může být zapotřebí operace.
Doktor prstem promnul okolí. Bylo to nepříjemné a bolelo to.
Hlavně to bylo citlivé.
Tekly mi slzy, ale štěstím.
Musím přiznat, že to probudilo mého vnitřního gaye.
Jako bych chtěl, aby s tím ohmatáváním prostaty nepřestal.
Říkám to upřímně.
Doktor pořád hýbal prstem
a říkal nějaká anglická slova, kterými tu a tam něco vysvětloval.
Přál jsem si, aby to nikdy neskončilo.
Podvědomě.
Když začal prst vytahovat, nevědomky
jsem ho chytil za zápěstí.
Úplně slyším tu písničku z TikToku.
Dobře. Mluvili jsme o nemocech.
Pak je na řadě smrt.
Ptal jsem se sám sebe:
„Jak dlouho bys musel žít, abys byl s životem plně spokojený,
než zemřeš?“
Přemítal jsem o tom. Čmáral jsem na kus papíru.
Fajn, 65 je pro mě dost.
Mám pocit, že v 65 letech
můžete umřít důstojně.
Pořád chodíte, máte dobrou paměť.
Nepotřebujete nikoho, kdo by vás obracel, myl a krmil.
Nemáte kolem sebe trubičky a přístroje.
Mně osobně je jedno, jak dlouho budu žít.
Řekněme, že za dosažení 130 let dostanu medaili.
V tom věku ani nebudu vědět, co s ní.
Je mi fuk, jak dlouho budu žít.
Záleží mi ale na kvalitě života, dokud tu jsem.
Nechci být ten stařík,
co žije, dokud mu není skoro 80.
Když jezdíte po světě a nemůžete chodit,
musíte mít lidi zleva i zprava.
Sotva se dobelháte k volbám.
Zakopáváte o věci.
Vedete poradu
a usnete pokaždé, když si sednete.
Při parlamentní rozpravě
lidé čekají, že jim vysvětlíte,
proč jste schválil rozpočet.
Rozprava se vleče od soumraku do úsvitu.
Když přijde řada na vaše odpovědi,
někdo do vás šťouchne a vy…
„To není pravda.“
A opustíte pódium.
To jako vážně?
Děje se tohle ve světě i někde jinde?
Lidé se snaží najít odpovědi.
A vy k tomu nemáte než „to není pravda“?
Jestli takhle vypadá stáří, ani se neobtěžujte.
Takže umřít v pětašedesáti mi přijde v pohodě.
Což znamená, že mi zbývá 11 let.
Teď je mi 54.
Zbývá mi jen 11 let na planetě Zemi.
Z těch 11 rovnou rok odečtěme.
Řekněme, že ho strávím…
zbůhdarma.
Myslím, že to dělá každý.
Trávíme čas bezvýznamnými sračkami.
Například brouzdáním po Netflixu.
Kolem deváté večer, než jdeme spát, si řekneme:
„Kouknu se na film.“
„Jeden, nebo přijdu pozdě do práce.“
První nám padne do oka Top 10.
„Ty už jsem viděl.“
„Gangubai, viděl.“
„Tohle jsem viděl a tohle taky.“ A tak se dáme do brouzdání.
Ještě jsem nic nenašel. No dobře.
„Populární.“ Co teď frčí? Podíváme se.
Tohle není nic pro mě.
Tohle je moc napínavé. Neusnul bych.
Horory ne. Tuhle herečku nemám rád.
Takže hledáme dál.
Teď oddíl s Oscary.
Samé staré filmy, které kdysi vyhrály Oscara.
Hledáme dál.
Ještě jsme si nevybrali.
Zkusíme Korejce.
Hezké herečky v hlavních rolích. Tak jo, korejská dramata.
Tohle vypadá dobře, ale je to moc dlouhé.
Většinou seriály.
Kdybychom se chytili,
máme pořádný problém.
Přišli bychom do práce v poledne.
Schováme si to na dlouhé víkendy.
Hledáme dál. Nemůžeme se rozhodnout.
Pak je tu naše poslední šance:
„Můj seznam.“
Podíváme se tam. Páni. Tam toho je.
Tak co tady máme.
Mám se kouknout na tohle?
Pořád nepadlo rozhodnutí.
Nakonec tedy dobrá.
Jdeme na „pokračovat ve sledování“,
navážeme, kde jsme přestali.
Když už jsme se rozhodli,
ťukneme na „přehrát“ a začneme se dívat.
Vůbec nevíme, oč jde.
Nevíme, kde jsme skončili. Viděli jsme toho moc.
Nepamatujeme si, co se stalo před touto scénou.
Tak jo. Začneme od začátku.
Vrátíme se k první epizodě.
Když se teď budeme dívat na…
Usneme s ovladačem v ruce.
To je zbůhdarma strávený čas.
Ještě víc zbůhdarma strávený čas je,
když zvědavě projíždíme telefon.
No jo.
Je to spousta času. Každý den je to spousta času.
Zapomeňte na TikTok a tak.
Jen kolik času strávíte koukáním na Engfu…
A ostatní tanečníky.
Nemůžete s tím přestat.
Zvlášť na Instagramu.
Na Instagramu
vám celebrity samy naskakují
a vy si jen vybíráte, koho dnes šmírovat.
Tak jo, tuhle. Co?
Je těhotná? Kdo je otec?
Aha, tady se zasnoubili.
Sakra, její muž je pěkně zazobaný. Kdo to je? Ukaž.
Jo, tenhle chlápek.
Tak dobře, zpět. Kde se zasnoubili?
Páni, jeli na zásnuby do tohohle rezortu.
Uložím si to, někdy tam zajedu taky.
Dort měli z téhle cukrárny. Šmrncovní.
Co to má na sobě? Taky si to objednám.
Co ty boty? Amina Muaddi.
Amina Muaddi? Co je to za značku?
Zní to jako někdo,
kdo prodává kuřecí birjání.
Amina Muaddi? Je to značka?
Dáte to do Googlu a tady je:
Amina Muaddi.
Když googlíte, dostanete reklamu.
Tady je za 1 850 bahtů na Lazadě.
Na Shopee za 815. To není špatné.
Tak dál. Otevřete Shopee a je to tam.
Vyskočí Amina Muaddi.
Ale pod botami se objeví „související položky“.
Neztrácíte čas. Otevřete návrhy
a vidíte plácačku na mouchy.
Jak to souvisí?
Pak si vzpomenete,
že jste před týdnem chtěli plácačku koupit.
Jen jste se dívali.
Ale teď je jen za 199 bahtů.
A je to nový model, který postavíte do nabíječky
a rozsvítí se fialové světlo.
Což znamená, že při nabíjení přitahuje hmyz.
Když je plně nabitá, začnete se s ní ohánět. Zabije všechno.
Tohle musíte mít.
Uložíte ji do košíku.
Jste spokojeni. Pak se objeví: „Při koupi dvou 15% sleva.“
To se nedá jen tak přejít.
Je tady sleva.
Podívám se na to.
Stejný obchod. Tady. „Související předměty.“ Jéje.
Mucholapky.
Mucholapky,
100 archů za 150 bahtů.
To je jen něco přes 1 baht za kus.
Nač čekat na slevy na Black Friday?
Můžu si to se slevou koupit teď.
Přidáte to do košíku. Máte tam dvě věci.
Objeví se: „S třemi položkami doprava zdarma.“
Tak na co zase čekáme? Nakupujete dál.
Další věc nebude nic, co jste chtěli.
Jen poslouží k vyplnění vaší vnitřní prázdnoty.
Prohlížíte dál.
Narazíte na odstraňovač černých teček. Odstraňovač černých teček.
Zbláznili jste se? Dodávají ho s nabíjecím kabelem
za 99 bahtů.
Šílené. Normálně stojí tisíc. Nebo aspoň pět set. Nebo tři sta.
Za 99 bahtů. Náhle vám začnou naskakovat černé tečky.
Vložíte ho do košíku. Tři položky. Jste spokojení.
Takový je život ženy. Teď můžete klidně spát.
Už jste si koupila ty boty?
U žen je to tak, že když něco chtějí a nemají to,
zanechá jim to v srdci díru.
Budou mít pocit, že jim něco chybí pod nohama.
Cítí, že jim něco chybí v práci, ale nevědí co.
Zaslechnou jméno. Zeptají se kamarádky:
„Znáš někoho jako Amina něco? Říká ti to něco?“
A kamarádka: „Kdo by neznal?“
„Podívej, to je Mo Amena.“
„Je strašně slavná. Dvakrát se vdala.
Nejdřív za chlápka, pak za lesbu.“
„Lesba je prý lepší.“ „Jak lepší? Prozkoumáme to.“
A už to jede.
A co ty boty?
To je zbůhdarma strávený čas.
Nejmarnější ztráta času podle mě
jsou videa s vymačkáváním beďarů.
„Moje nejoblíbenější.“
Nikdy se tou cestou nedávejte. Věřte mi.
Není návratu.
Pro ty, kdo to neznají, jsou to klipy
rámované pastelovými růžemi.
Proč růže? Snad aby zjemnily násilný obsah,
zmírnily agresivitu.
Jsou to klipy lidí,
kteří si bez skrupulí bezostyšně mačkají beďary.
Detailní záběr beďaru na tváři, na nose, na bradě.
Přiblížíte se k beďaru.
Trojrozměrný pohled.
Mají rozličné hlavičky.
Od černých teček… Ale pozor, ne obyčejných.
Tyhle jsou fakt temné.
Představte si povrch přezrálého plodu chlebovníku s černými hroty.
„To nemůže být pravda,“ říkáte si. „Tak to není.“
Nejdřív vršky beďarů propíchnou jehlou, aby uvolnili cestu.
Pak je mačkají rukama nebo nějakým nástrojem.
Jak je mačkají,
beďary se vyprazdňují jako desítky červů.
Jsou taky velké kusy.
Ne normálně velké.
Ty jo.
Jsou velké jako váš kotník. Obří.
Nařezávají je skalpelem, pak je mačkají.
Pak se vyloupne jako na měkko uvařené vajíčko.
Když vidíte, jak pomalu vytéká, chce se vám zvracet.
Moji zaměstnanci je sledují, říkám jim magoři.
„Jste magoři. Všichni jste magoři.“
Když jsem jim vynadal, zkoumal jsem, proč se na to lidé dívají.
Jak to celé začalo.
Nemohl jsem je jen tak seřvat.
Zjistil jsem, že to začalo jistou doktorkou,
která v Americe odstraňuje abscesy.
V jiných zemích tyto estetické procedury
nehradí všeobecné zdravotní pojištění.
Chápete?
Bezdomovci nebo lidé s nízkými příjmy
na takové služby nemají.
Takže to ta doktorka nabízí zdarma.
A za to si to natočí a dá to na internet.
Co z toho má?
Sledovanost.
V jednom rozhovoru zmínila,
že jakmile něco zveřejní, má přes 100 000 zhlédnutí.
Po několika dnech pak milion.
Má pět nebo šest milionů sledujících.
Což zřejmě znamená, že tu nejsme jediní magoři.
Pak jsem si položil otázku,
jak se cítím, když to vidím?
Proč se na to dívám?
Asi je to stejný pocit, jako když jím pečené šneky.
Na pečeného šneka si vezmeme párátko,
strčíme ho do ulity
a snažíme se maso vydloubnout v celku.
Celý kus najednou. I s černým trusem.
A i když ten trus nejíte,
musíte celou věc dostat ven dokonale.
Jako když mačkají beďara a hlavička zůstane napůl cesty.
„U příštího se musíte zlepšit.“
Jste celí napjatí
a nemůžete přestat.
A než se nadějete, hodina je pryč.
Vrhl jsem se do toho po hlavě a šel na to nejtěžší,
odstraňování zarostlých nehtů na nohou.
Pokud jste to neviděli, asi si řeknete fuj.
Ale věřte mi. Když se tamodtud vynoříte,
jste vyřízení.
To je zbůhdarma strávený čas.
Odečetl jsem rok, takže mi zbývá deset let.
Přepočteno na dny je to…
3 650 dní.
Řekněme, že 30 procent času prospíme.
Takže zbývá 2 555 dní.
Když jsem si uvědomil, že už mi zbývá jen tak málo, dostalo mě to.
Jak ten čas strávím?
Začal jsem sestavovat seznam věcí, které chci udělat.
Na jedné straně.
A seznam věcí, co nechci dělat. Co mám jen za maření času.
Věci, které už nechci dělat. Co to je?
Už nebudu chodit na oslavy narozenin.
Mám toho plné zuby.
Je to už 54 let, co jsem se narodil.
Nikdy jsem na své narozeniny nepořádal večírek. Nikdy.
V dětství možná proto, že jsme byli chudí.
Když jsem byl starší, pořádali pro mě večírky jiní.
Nikdy mě nebavilo,
když přinesli dort a chtěli, abych si něco přál.
Vždy jsem si přál, aby mi přestali chystat překvapení k narozeninám.
Protože mě to nepřekvapí.
Jak mě můžou překvapit,
když mě každý rok před narozeninami
někdo zve na večeři.
Stůl je neobvykle velký. Přijde víc lidí než obvykle.
Pak při jídle zhasnou.
Vytáhnou dort a zazpívají Happy birthday…
Nikdy to moc nezní.
Nikdy ve stejné tónině, není to vůbec harmonické.
Opilci dělají…
Hrozný randál.
Pak přede mě položí dort a jde se na věc.
Ventilátor ho sfoukne.
Svíčky zhasnou.
Znovu je zapalují, zatímco já čekám na překvapení.
A oni: „Kdo má zapalovač? No tak.“
Jednu rozsvítí, jiná zhasne.
Je to velmi otravné.
Pak svíčky sfouknu já.
Nejsem z toho nijak nadšený.
Nejhorší je to v jedné z těch velkých restaurací,
kde slaví narozeniny víc lidí.
Přijde mi to trapné. U jednoho stolu zazní Happy birthday
a kapela to musí zahrát.
Zanedlouho zní Happy birthday od jiného stolu…
A pak zase jinde, Happy birthday…
Pět narozeninových stolů. Prostě to nechápu.
Není vám líto kapely,
když musí pořád hrát tu zatracenou písničku?
Nepřijde vám, že jim musí lézt krkem? A proč ji chcete hrát znovu?
Poprvé to nestačilo, pitomci?
Dost o narozeninách.
Pojďme mluvit o svatbách.
Na ty už taky nebudu chodit.
Ani mi neposílejte pozvánky.
Moji zaměstnanci moc dobře vědí, že jim na svatbu nepřijdu.
Místo toho
jim pošlu finanční dar.
Víte,
řeknu to upřímně.
Nikdy jsem neměl z novomanželů radost.
Žárlím na ně.
Vidíte,
máte, co jste chtěli.
Jste spokojení se životem.
Našli jste svou spřízněnou duši.
A co já?
Jdu na vaši svatbu a dám vám peníze,
abych se necítil špatně
na svatební hostině.
Nedává to smysl. Musím sledovat vaši svatební prezentaci,
v níž vyprávíte celý příběh o tom, jak jste seznámili a zamilovali.
Jak jste se zasnoubili před Eiffelovkou.
Žena na videu nemá ponětí, co se chystá.
Prý netuší, bože. A co to má na sobě za šaty s vlečkou?
Chápete?
Mám toho po krk.
Poslední, na které jsem byl, a taky nejspíš opravdu poslední,
byla svatba Toona a Koi.
Šel jsem tam, protože je mám rád.
Bez výhrad.
Dostal jsem za úkol
postarat se o scénu a podobně
a dělat konferenciéra.
Takže odpoledne
byl obřad polévání vodou, který má novomanželům přinést požehnání.
Přišla spousta hostů…
vážení lidé a blízcí přátelé.
Bylo tam asi tolik lidí,
jako je tady.
Seděli přesně takhle.
Vyvolávala se jména, byli to slavní lidé.
Z hudebního průmyslu,
politici i slavní umělci.
„Ať, prosím, přijde Aed Carabao
polít novomanželům ruce a pronést několik moudrých slov.“
Nenapadlo mě, že taky zavolají mé jméno,
protože jsem nebyl na seznamu.
Stál jsem vedle pódia a hleděl si svého.
„Ať přijde Udom Taephanich a pronese pár moudrých slov.“
A já jen: „Ne.
Ne, to je dobrý.“
Pevně věřím, že nemáte lidem dávat, co sami nemáte.
Co za moudrá slova mohu nabídnout? Nic.
Takže jsem jen dělal: „Ne, to je dobré.“
„Prosím Udoma Taephaniche na scénu.“
Následovalo obřadné ticho.
„Přeskočte mě na další lidi.“
Dělal jsem, jako by nic.
„Prosím pana Udoma Taephaniche na scénu.“
Toon s Koi byli tady.
Tady měli polštáře, o něž si opírali paže.
A ruce měli tady,
aby jim je lidé mohli polévat.
Už měli ruce celé bledé, jako by jim měly odpadnout nehty.
Tak jsem si řekl: „Čert to vem,“ a šel jsem.
Lidé přihlíželi, jako se vy teď díváte na mě.
A já spustil:
„Toone.“
Toon čekal na má moudrá slova. Oba čekali.
A já: „Toone, žádnou moudrost pro tebe nemám.
Chtěl jsem vám totiž přát štěstí,
ale vy už šťastní jste.
Jste spolu dokonalí.
Máš dobrou a krásnou ženu.
Hodíte se k sobě.
Oba máte postavení, slávu, prestiž i moudrost.
Jste rádi spolu.
Oba jste hezcí a dokonale se k sobě hodíte.
A já? Podívej se na mě.
Toone, pevně věřím, že nemáme ostatním dávat, co sami nemáme.
Jinak je to, jako když tlusťoch učí někoho zhubnout.
Chápeš, jak to myslím?“
A Toon na to:
„Tak co teď budeme dělat?“
A já: „Mám nápad.
Co kdybyste dali nějaká moudrá slova vy mně?“
Fotografovi se tu chvíli podařilo zachytit.
Vůbec jsme to neplánovali. Fakt se to stalo.
Toonovi se do toho nejdřív moc nechtělo, ale nakonec řekl:
„Note, doufám, že jednou tu správnou osobu najdeš.“
Všichni jsme byli zmatení.
Vidíte.
Ani když pijete, nespustí z vás lidé oči.
Chcete si to vychutnat do posledního halíře, co?
Tu loutku jste koupil?
Roztomilá. Můžu ji vidět?
Parádní. Podívejte.
To je pro mě? Děkuju.
Taky jednu chci.
Zrovna když jsem mluvil…
Když z jeviště zahlédnu známého,
vždy mě to rozhodí,
ztratím nit a zapomenu, co jsem chtěl říct.
Teď zrovna jsem někde zahlédl Tonyho Jaa.
Tady, že jo? Kde je Tony Jaa?
Tamhle je. Tony Jaa. Ahoj. Chyběl jsi mi.
Dík, že jsi přišel. Zatleskejte mému oblíbenci.
Je nejlepší.
Jednou jsem ho navštívil doma.
Jak je to dlouho?
No, tohle bude dlouhý příběh.
Přijdete domů pozdě.
Nikdy na to nezapomenu.
- Tedy… - Vyprávějte.
Není to tak zábavné. Je to trochu osobní.
Tak dobře. Řeknu to stručně.
Tony Jaa mě pozval k sobě na večeři.
Chtěl jsem vidět, kde bydlí,
jak vypadá jeho dům. Tak jsme si domluvili večeři.
Pozvali jsme také Singta Numchoka a Konga Huayraie.
Ve třech jsme měli mít večeři u Tonyho Jaa.
Těšili jsme se na to.
Bylo to zrovna období,
kdy jsem vážně chtěl mít přítelkyni.
Víte?
Chtěl jsem holku tak moc, že moji lidé svolali poradu,
aby vymysleli, jak to udělat.
Bylo jich tam tak 15.
„Musíš na Tinder.“
„Přejížděj doleva a doprava.“ Dokonce mě to naučili.
„Založím ti účet. Zaplať si ho.“
Nikdy jsem žádné apky nepoužíval. Ani jsem neměl TikTok.
Účty, co dnes mám, vytvořili moji lidé.
Nedali pokoj: „Dělej. Vytvoř si profil.“
„Co tam mám nahrát?“ ptal jsem se.
„Tři fotky. Vybereme ti dobré.“
Vybrali pár super fotek.
„No tak jo.“
Pak povídají: „Jsou různé věkové skupiny.“
A já: „Ukažte, kde jsem.“
A tak mi ukázali. „Patříš do padesátníků.“
Procházel jsem profily. „No, ty jo.“
Tímhle tempem se budu párovat s lidmi v domovech důchodců.
Bylo to špatné. „To nebude fungovat,“ povídám.
„Tohle vypadá dobře,“ oni na to.
- Co znamená „vypadá dobře“? - Že to není dobré.
Nebýt to stará, bílá paní, mohlo to být v pohodě.
„Jak tady můžu sehnat někoho vhodného?“ zeptal jsem se.
A oni: „Zaplatíme předplatné, abys nejdřív viděl profily.
Pak uvidíš, jestli se ti líbí.
Když ano, přejedeš prstem a vytvoříš propojení.“
Sotva jsem začal, objevil se další zaměstnanec a povídá:
„Ne. Touhle cestou šéfa neposílejte.
Jak zjistíme, jestli je ta holka v pohodě?
Může vypadat mladá…
třeba něco přes třicet.
Ale až s ní navážeš rozhovor, co uděláš,
když zaprvé neuvěří, že jsi to ty?“
„Správně.“
Představte si, že jste to vy.
Listujete a najednou vidíte Nota Udoma s břišáky.
Řekněme, že se s ním spojíte
a on se začne bavit.
„Ahoj.“ „Kdo je to?“
„Já, Note Udom.“ „Jdi do háje.“
„Netahej mě za nos. Note by tohle neměl zapotřebí.
Jsi jeden z těch podvodníků?“
Chápete? Tak to je.
A tak povídám: „Budu používat videohovor, aby mě viděly.
Můžeme jim volat, když nebudou věřit."
A zaměstnanci na to: „A co když ony… Co když řekneš něco…
Co když si to budou nahrávat
a dají to na internet nebo tě budou vydírat?“
„Nebojím se.“ A oni: „Kdo ví?“
„Co když náhodou pošleš fotku svýho ptáka?“
Kdo, já?
To je jasný.
Fakt. To je můj obchodní trumf.
Zaměstnanci trvali na svém. „Nemůžeš do toho jít.
S apkama to nejde. Zkusíme menší divočinu.“
Pak mi ukázali jednu stránku.
„PlayQpid.“
Asi jste o ní slyšeli.
Je to decentní seznamka
pro lidi, kteří hledají lásku.
Každý člověk tam má post,
kde podrobně popíše, co má rád a tak.
Moji lidé to prošli.
„Hele, tahle. Čerstvá třicátnice.“
„A co tahle.“
„Ta by se k vám hodila, šéfe.“
„Má ráda lidi se smyslem pro humor.“
Chápete? „Zralé a starostlivé.“
Úplně jako já.
Také se tam psalo: „Raději přes 172 cm.“
To nevadí. Můžeme to zkusit.
Můžu si dát něco do bot nebo takhle stát na špičkách.
A tak svým lidem říkám:
„Do toho. Napište jí.“
Nell jí poslala textovku.
„Ahoj, viděla jsem váš příspěvek.“
A tak dále.
„Vidím, že někoho hledáte. Já někoho mám.
Je jako můj bratr.
Moc rád by se s vámi seznámil
a myslí si, že je to, co hledáte.
Zajímalo by vás to?“
A tak podobně.
Odpověděla a ptala se, kdo jsem.
A tak jí Nell řekla, že Note, Udom Taephanich.
Nevěřila jí.
„Prosím, nedělejte si ze mě srandu.“
A tak Nell povídá:
„Šéfe, zavoláme jí přes video.“
Vzala to
a spatřila na monitoru mou tvář.
Měli jste ji vidět.
Hlesla jen: „Co pro vás mohu udělat?“
A já: „Ne. Jen se chci seznámit. Viděl jsem váš post.“
„No,
a proč?“
Nemůžu říct, že s ní chci chodit. To by bylo moc rychlé.
Tak povídám: „Abychom se seznámili. Jako přátelé.“
A ona na to: „Tak jo.“
Byla v šoku a…
koktala.
Řekl jsem:
„Kdybyste měla čas, rád bych vás vzal na večeři.
Abychom se poznali. Kdy máte čas?“
Nechal jsem to na ní.
Asi byla pořád v šoku, protože odpověděla:
„Dnes večer.“
Paráda. Jde do toho.
Nemůžu odmítnout a tvářit se nedostupně.
Takže souhlasím. „Senzace. Sejdeme se večer.
Mám vás vyzvednout nebo…“
„Dostanu se tam sama.“
V tom rozhovoru byla spousta váhání.
Ale to nevadí.
Dohodli jsme se, že se sejdeme před mou kanceláří.
Když jsem to s ní domlouval,
úplně jsem zapomněl,
že mám ten večer ještě jinou schůzku.
Tu večeři s Tonym Jaa.
Chápete?
Domluvit si večeři s Tonym je těžké.
Máme spousty práce a Tony je pořád v zahraničí.
Sešli jsme se párkrát při jiných příležitostech, ale ten večer
pro nás měla jeho žena s tchyní vařit severovýchodní kuchyni.
Vědí, že jsem ze Surinu. Jsme ze stejné provincie.
Když jsem si na to vzpomněl,
ještě jsem se jí stihl zeptat: „Jen otázku.
Nevadí, když se k nám dnes
na večeři připojí i moji přátelé?
Nic významného, budeme jen odpočívat.“
Myslel jsem si, že je to dobré. Nepříliš romantické.
Seznámí se s mými přáteli.
Nevadilo jí to.
„Jasně. To není problém,“ řekla.
Nevěděla ale jací přátelé.
Měli jsme se sejít před mou kanceláří. Zavolal jsem jí.
„Můžete zaparkovat pod stromem.“ Přešel jsem ulici.
Otevřel jsem jí dveře.
Vystoupila a povídá:
„Takže,
kde jsou kamery?“
„Není tu žádná kamera. Fakt nic. Věřte mi.
Vážně se chci seznámit.“
A ona: „Aha, tak jo.
Nesnažíte se mě doběhnout?
Fakt ne?“
Zamkla auto a přešla ulici
k mé kanceláři.
„Bydlím tu,“ povídám. „Má to tři patra.
Bydlím nahoře. Ve druhém je kancelář.
V prvním patře je zasedačka. Bydlí tu i máma.
Její dům je tady.“
Chtěl jsem, aby se cítila vítaná.
Pak jsem navrhl: „Počkáme na přátele.
Pojedou s námi.“
Stáli jsme tam a cítili se trapně.
Udržoval jsem rozhovor tak, že jsem se jí vyptával.
Já mluvil a ona se ještě nevzpamatovala z šoku.
Přijel Kong Huayrai.
Vystoupil z auta.
„Ahoj, lidi.
Čau, Note. Kdo to je?
Aha, ty ji balíš.
Paráda.
To je bezva.
Jste dívka jeho snů.“
Začalo se to zamotávat.
Jako by setkání s Kongem Huayraiem nebylo dost,
zastavil u nás Singto Numchok.
„Ahoj, Note. Ty jo.
Tak jo. Už mlčím. Mám vychování.“
Vžijte se do té dívky. Jak byste se cítili?
Co se to děje? Nejspíš byla zmatená.
Tak říkám: „Jedeme k jednomu příteli,
který bydlí kousek dál odsud.
Je trochu opruz se tam dostat, tak jedeme spolu dodávkou.“
Já seděl tady, ona zde.
Singto s Kongem seděli vzadu.
Řídil člověk, který znal cestu.
Dívka byla celou cestu nervózní.
Byla…
Vžijte se do ní.
My se nepovažujeme za nic…
Jsme všichni lidé.
Chtěl jsem se seznámit. Nebral jsem se za něco extra.
Cestou jsem se snažil navázat rozhovor.
Kdykoliv jsem se na něco zeptal, odpověděla stručně.
Tonyho dům byl dost daleko.
Jako bychom jeli z města.
Příjezdová cesta od silnice byla uzoučká.
Míjeli jsme opuštěné budovy a banánové plantáže.
Musela si myslet něco jako:
„Ti tři frajeři
skupinově znásilňují na banánových plantážích.“
My se ale snažili, aby se cítila dobře.
Vyprávěli jsme vtipy.
Kong zazpíval svůj ještě nevydaný singl.
Singto přibrukoval. Báječně jsme se bavili.
Ale ta holka byla jako prkno.
Nevěděl jsem, co dělat. Asi to tak chodí.
Už jsme tam skoro byli. Zavolal jsem Tonymu.
„Kde jste teď?“ ptal se.
Prý je přístup k domu trochu složitý.
Museli jsme se projet kolem křoví.
Zaparkovali jsme, kde nám řekl.
Představte si to.
Tonyho dům není vila.
Koupil činžák.
Celou budovu.
Nevím, kolik je tam místností, je to celá budova.
Udělaná jako byt,
stará ubytovna, kde se ze stěn loupe barva.
Přesně jako v Buppah Rahtree.
Tony má tyhle věci rád.
Koupil to.
Později jsem se ho ptal proč.
Řekl, že dům stojí u jezera.
Miluje výhled na jezero.
A rád žije tajemně jako opravdový bojovník.
Nebyl to dům. Udělal z něj úkryt.
Něco jako tajné místo,
kde se setkávají hrdinové,
kde se potkáte s agenty CIA nebo Jamesem Bondem.
Původně to byla ubytovna. Byly tam mraky místností.
A on strhl všechny zdi.
Takže je dům plný sloupů.
Představte si školní jídelnu z dětství.
Mívaly tyhle tlusté pilíře v otevřeném prostoru.
Ložnicím zdi nechal.
Zrušil všechny ostatní místnosti, kromě záchodů.
Takže tam je obrovský prostor, pokoj a další prostor.
V životě jsem nic takového neviděl.
Když jsme zaparkovali, děvče nevědělo, co to je.
Zaparkovali jsme. Ještě byla v šoku ze setkání s námi třemi.
Otevřely se dveře a bum!
V nich stojí Tony Jaa…
Musela…
Musela si myslet: „Co to má sakra znamenat?“
Tony Jaa není někdo, koho jen tak potkáte.
Když ho spatřila, vyhrkla: „Co to sakra je?“
Tony Jaa pak šel…
Dal se do řeči se Singtem. Oba mluví khmersky. Dělali si srandu.
Výtah tam nebyl, šli jsme po schodech
jako v nějaké ubytovně.
Ten dům je pěkně starý.
Ve druhém patře
jsme narazili na otevřený prostor s mnoha sloupy.
Byla tam taky tělocvična
s žíněnkami připravenými na salta.
Byla tam zrcadla, bojová výzbroj,
meče a kopí.
Nebylo to vůbec k bydlení, ale k tréninku.
Hned vedle byla modlitebna.
V ní stál…
asi 15 metrů dlouhý oltář.
Vypadalo to jako spojené místnosti.
Na oltáři byly sochy svatého Poustevníka, pána Nágu
všemožné buddhistické sošky, ale žádný Ong Bak.
Sochy tam stály jedna za druhou.
Spousta kouře z kadidla.
Na záchod se muselo přes celou halu až na druhý konec.
Každá část domu byla daleko od ostatních.
Co se týče interiéru, Tony Jaa žil v mnoha zemích
a všude koupil, co se mu líbilo.
Takže je to loft s čínskými,
evropskými a kambodžskými vlivy.
Angkor Vat, Angkor Thom.
Kus Francie.
Prostě bordel.
Ale kdo by co říkal? Je to Tony Jaa.
Po tom všem
jsme děvče požádali, ať se cítí jako doma.
Což bylo zcela nemožné.
Seděla jako pravítko.
Byl bych na tom stejně, ale tehdy mi to nedocházelo.
Tonyho žena přinesla jídlo. Připojila se k nám tchyně.
Pak Tony přivezl karaoke.
Byla tam televize, tak jsme se dali do zpívání.
Když jsme mezi přáteli, jsme sami sebou.
Zpívali jsme nedbale. Kong se picnul.
Singto taky.
Tony Jaa začal zpívat a rapovat khmersky.
A fakt dobře tancoval jako Michael Jackson.
To vás asi překvapí. Předváděl měsíční chůzi po celém domě.
Bylo to super. Dívka zůstávala jako socha.
Nejspíš byla ohromená.
Asi se divila, co tam dělá.
Nenapadlo mě, že se na první schůzce opije,
ale nepřestávala pít.
Něco jako: „Sním, či bdím?
Pozval mě na večeři Note Udom.
Pak jsem potkala Singta a Konga.“
My jsme zpívali
a vymysleli si k tomu pravidlo:
kdo chce něco říct, musí rapovat.
Hráli jsme si k tomu rytmy z YouTube.
Co se té dámě asi hlavou honí?
Jen tu tak sedí a slovo neprohodí.
Předal jsem mikrofon Singtovi a Kongovi.
Byla opilá. Všemu se snažila vyhnout.
Na rande přišla celá načančaná. Teď byla rozcuchaná, mastná tvář,
jako by seděla u stánku s jídlem a říkala si: „Kruci, je to skutečnost?“
Ale pořád jsme dbali, aby o ni bylo postaráno.
Já zapřádal rozhovor.
Ta noc ale byla na první rande asi moc.
Výborně jsme se bavili. Byl to bezva večírek, Tony.
Zůstali jsme tam ani nevím dokdy.
Pak jsme odjeli.
Přivezli jsme ji na místo setkání.
SIngto s Kongem odjeli.
Doprovodil jsem ji k autu.
Když jsem za ní zavíral dveře, řekl jsem: „Děkuji, že jste přišla.
Byla to velká zábava.“
Ten její výraz.
Jako by říkala: „Tomuhle říkáte zábava?“
Když odjela, poslal jsem jí jako gentleman textovku.
„Dojeďte bezpečně.“
Bydlí někde kolem Ramy II. Už byla pryč.
Poslal jsem jí další textovku:
„Jeďte opatrně. Je kolem Ramy II hustý provoz?“
Něco takového.
Dorazila domů.
Někdy před půlnocí, než jsem šel spát, jsem jí popřál dobrou noc.
Neodpověděla.
Snad byla unavená.
Ráno jsem se vzbudil kolem osmé.
„Dobré ráno.“ Poslal jsem jí roztomilé obrázky a pár vtipů.
Pořád nic.
Pak jsem napsal znovu v poledne a večer.
Pak mě zablokovala.
Sláva nepomáhá.
Byl to naprostý debakl.
Po té události jsem svolal firemní poradu.
„Teď mi řekněte, co to znamená.
Co se stalo?“ ptal jsem se. A všichni:
„Šéfe,
možná viděla…
Možná nečekala, že vás a vaše přátele uvidí
takhle se chovat.
Asi to bylo moc náhlé. Moc rychlé. Moc brzy.
Asi ji to šokovalo.“ No…
Už je to týden. To se pořád z toho šoku nevzpamatovala?
„Nebo možná nejste její typ,
ale nechce vám to říct.“
Třeba jsem vypadal starší, než čekala.
Nebo třeba nejsem dost hezký.
Řekněme, že to prostě nevyšlo.
Sláva nepomohla.
A požehnání od Toona mě z těch sraček nevytáhlo.
Takže jak jsem řekl, už žádné svatby.
Taky na pohřby už nebudu chodit. To říkám rovnou.
Pohřbů mám po krk. Už nejdu.
Někdy si říkám, že nepůjdu ani na svůj.
Chodit na pohřby je děsná pruda.
Nedá se nikde zaparkovat,
zvlášť ve Wat That Thongu ne, víte?
Najít místo je tam ještě těžší než na Siam Paragonu.
Než se nějaké objevilo, kroužil jsem tam celou věčnost.
Tak zaparkujeme u jedné z mnišských rezidencí.
Vmáčkl jsem se tam. Pak jsem musel najít pavilon.
Který? Ach jo. Byl jsem v obleku.
Musel jsem se chovat slušně.
Jako celebrita.
Nejradši bych si natáhl tílko.
Takže jsem v obleku musel najít pavilon.
Potil jsem se. Podpaží jsem měl mokrá.
A každý pavilon byl jiný.
Různě velké, žádný řád.
Pavilon jedna tady, tamhle čtyři, osm až tam.
Nestavěly se ve stejné době. Potřeboval jsem najít ten pravý.
Před pavilony nesvítily žádné LEDky
nebo fotky zesnulých.
Aby vám řekly: „Tady jsem.“
Neměl jsem ponětí, jak je to značené.
Kamkoliv jsem vešel,
lidé mne poznávali.
Vešel jsem a začali mě zdravit:
„Pane Note, díky, že jste přišel. Tudy, prosím.“
Usadili mě a já spatřil fotku zesnulého.
Do prdele. Nesprávné tělo.
Jak se teď odsud dostat?
Posadili mě do první řady.
Každý mě vidí. Vědí, že tam sedím.
Do prdele. Musím nějak zmizet.
Pak mi nabídli vodu a sušenky.
Do prdele, jak jim to mám říct?
A rodina na mě hledí s otázkou:
„Odkdy se známe?“
A já jen:
„Zavolali mi.“
Pak jsem odešel.
Na pohřbu…
Když jste starší, posadí vás přímo do čela.
Pro starší hosty mají taková ta křesla se lvími nohami
nebo sofa hned v první řadě.
Řekněme, že jste hosty na pohřbu.
Táhnou mě dopředu a já jen: „To je dobrý.“ „Prosím.“ „Tak jo.“
Sednu si.
V první řadě nemůžete vstát.
Taky nevypadá dobře, když telefonujete.
Nerozumíte zpěvu mnichů.
Co to říkají? Nemám ponětí.
Proč nemůžou jen říct něco prostého?
Tak tam sedíte, hlava prázdná.
Strašná nuda.
Rádi byste vytáhli telefon a koukali na videa.
Tak moc je to smutné.
Jenže nemůžete. Co si počít?
Na jiném pohřbu oznámili:
„Mohl by pan Note Udom
přijít zapálit svíčku na počest Tří klenotů?“
Já?
Fakt?
Nemůžu být hlavním hostem.
Kdyby mi to řekli, nepřišel bych.
Představte si to.
Jste na pohřbu.
A oni oznámí:
„Mohl by pan Note Udom
přijít na pódium
a zapálit svíčku na počest Tří klenotů?“
Šel jsem tam.
Umím se na pohřbu chovat.
Jsem úplný Muž v černém.
Vím, že je to smuteční záležitost.
Tak jsem tam šel.
A oni se rozesmáli jako teď vy.
Nevím, co jsem udělal špatně.
Poklopec zapnutý, střízlivě oblečený.
Byla to záhada.
Stál jsem trapně před Buddhovou sochou.
Konferenciér v hnědém řekl do mikrofonu:
„Pane Note Udome, můžete zapálit svíci.“
„Kde je?“ zašeptal jsem mu.
„Kde je?“
A on odpoví přímo do mikrofonu: „Je elektrická.“
A ukázal na vypínač.
Takový ten, co bývá před záchody. Zmáčknul jsem ho.
Vše bylo na elektřinu… vonné tyčinky, svíčka.
Rozsvítily se.
Všechny najednou.
Musel jsem to dělat já?
Stačilo natáhnout ruku, ty blbče.
Bylo to trapné? Sakra jo. Jak jsem tam nahoře stál
a nemohl najít svíčku, slyšel jsem, jak se lidé hihňají.
Dokonce i mniši zadržovali smích
a zastírali si tváře vějíři.
Na smuteční akce nepatřím.
Jedné věci nerozumím.
Požádají vás, abyste se šli podívat na tělo.
„Prosím tudy. Ukáži vám tělo.“
K čemu?
„Nikdo jiný ho neuvidí.“
Tak proč ho mám vidět já?
„Pojďte se podívat,“ vyzvala mě matka Pop Areeye.
„Podívejte se mé matce do tváře. Je ještě růžová.“
Otevřela rakev. Já jen: „Ne.“
Chci si lidi pamatovat,
jak vypadali za živa.
Ne jako tělo, které mě bude strašit, až večer přijdu domů.
Nechápu, jaký to má smysl.
Co je na tom tak lákavého?
Mrtvola s bavlnou v nose…
a líčením jako…
Zejména, když měl zranění. Málokdo má správný odstín make-upu.
Ačkoli ti mrtví
do toho nemají co mluvit.
Tak jsem se zeptal experta:
„K čemu to je? Kdy to začalo?“
„Je to dávná tradice, aby lidé rozjímali o smrti.
Aby viděli, jak vypadá.“
Rozjímání o smrti chápu,
ale ptali jste se někdy zesnulých,
jestli chtějí, aby je lidé takhle viděli?
Představte si to. Nemusíte být mrtví.
Každá žena tady
ať si představí, že spí zcela nenalíčená.
V půl šesté ráno k vám přijdou lidé.
Máte přikrývku přes hlavu.
Lidé vejdou. Zvednou přikrývku…
„Nechte nás rozjímat o smrti.“
Líbilo by se vám to?
Jestli ne, nedělejte to jiným.
Trapných okamžiků jsou pohřby plné.
Jednou jsem byl na pohřbu otce Toniho Rakkaena.
Byla tam i Kandy Rakkaen.
Známe se.
Moc si vážím jejich matky Banyen Rakaen.
Pohřeb se konal ve Wat That Thongu.
Když jsem tam dorazil,
věděl jsem, jak se chovat.
Přišel jsem a pozdravil je.
Pak jsem šel na obřad.
Už tam byli lidé.
Začali si mě fotit,
dávat na TikTok a bůhvíco.
Pak přišla odvážná holčička…
„Můžu si s vámi udělat selfie?“
Je to pohřeb. No dobře.
Snažil jsem se zachovat klid.
Udělali jsme selfie. Přišla další.
Cvak. Pak další. „Podržel byste foťák, prosím?
Mám velké paže,“ vysvětlila.
Začali chodit další lidé. Zástup rostl.
„Neusmívej se, je to pohřeb,“ říkal jsem si.
Jako by se jim to líbilo tím víc. Chodili další.
Chtěli mě vyfotit s vážnou tváří.
Pak někdo řekl: „Pojďme kousek dál, tady je moc lidí.
Pojďte sem. Tady je otevřený prostor. Je to tu pohodlnější.“
Kde že? Před rakví.
Stála tam rakev se všemi květinami
a portrétem jejího zesnulého otce.
Tam se chtěli fotit.
Nevěděl jsem, co si počít. Fakt ne.
„Přijeďte sem.“
Volali rodinám mimo město.
„Rychle přijeďte. Je tady Note. Toho jen tak neuvidíte.“
Shromáždila se většina lidí.
„Hej.“
„Kandy, pojď sem. Toni, pojď sem. Počkáme na Toniho.“
„Vem ten foťák. A tenhle taky.“
Ten člověk měl strašně moc foťáků.
Nemají náhodou skupinový chat?
Je to ta samá fotka, víte?
„Tak fajn. Připraveni?“
Jedno, dvě srdíčka.
Srdíčka?
Byl jsem k vašemu otci uctivější než vy všichni.
Jak velké mám udělat srdíčko?
Jak velké má být srdce na pohřbu?
Zbláznili jste se?
Není to pro mě.
Nic pro mě.
Pohřby nejsou nic pro mě.
A takové ty s mnoha věnci podle mě nejsou správné.
Věnce jsou drahé.
Ty, co kupuji pro vážené osobnosti nebo slavné kolegy,
mě přijdou na 10 000 bahtů.
Deset tisíc jeden plus čerstvé květiny.
Objednávám je v Napasornu v Pak Khlong Talatu.
Nemůžu kupovat levné. Proč? Protože je na nich mé jméno.
Bylo by to trapné.
Kdybych mohl odstranit své jméno, objednával bych kus za 380 bahtů
s hedvábím složeným do blbých pávů.
Jenže je na tom mé jméno.
Kdybych mohl,
nasvítil bych je a uvedl cenu.
Deset tisíc, čéče.
Šel jsem na pohřeb jednoho slavného kamaráda.
Znáte to.
Věnce? Hromady.
Ani na ně nebylo místo. Od podlahy po strop.
Museli objednat zvláštní stan, aby je měli kam dát.
Nestačilo to. Museli objednat čtyři. Čtyři stany…
A na všech věncích jména známých lidí.
Ten den jsem zůstal až do konce.
Zajímalo mě, co s těmi věnci budou dělat.
Natáčel jsem, ale ne abych dělal dokument.
Fakt jsem to chtěl vědět. Tak jsem čekal.
Když všichni odešli, přišli kluci z chrámu
se třemi nebo čtyřmi tříkolkami.
Některé byly velké s motorem.
Sundali věnce a naházeli je na tříkolky.
Natočil jsem některá jména.
Když posbírali všechny věnce,
naházeli je do velkých žlutých kontejnerů.
Házeli je tam takhle.
Počítal jsem.
To bylo 10 000 v háji, 20 000, 30 000, 40 000.
Bylo to věnců za čtyři miliony bahtů.
A všechny přišly vniveč.
Líbí se mi, co dělají ve Wat Cholpratam Rangsarit.
Věnce neberou.
Jen vějíře.
Byl jsem tam.
Pavilon byl plný vějířů.
Bylo jich tam víc než v obchodě.
Kdyby se všechny používaly, ulítla by vám paruka.
Dost o pohřbech.
Svátek zametání hrobek. Toho se už také nezúčastním.
Řekl jsem mámě, že ten předchozí
byl pro Udoma Taephaniche poslední.
Svátek zametání hrobek je pro mě den,
kdy se členové rodiny, kteří se nemohou vystát,
musí všichni sejít
na strašném místě
v hrozném vedru
a jíst nechutné jídlo.
Už jen dostat se k hrobce je dost zlé.
Otec umřel, když mi bylo šest.
K jeho hrobce se jede kolem farmy s cukrovou třtinou.
Není to žádná luxusní hrobka.
Neměli jsme moc peněz.
Tak je za farmou na cukrovou třtinu v Ban Buengu v Chonburi.
Cesta tam je únavná. Kolem Bangkoku je hrozný provoz.
Pak musíme projet poli s cukrovou třtinou. Děsný prach.
Bohatí lidé mívají hrobky na luxusních místech
u vody nebo blízko hor. Takové ty vysoké hrobky.
Některé jsou tak vysoké jako tohle pódium.
Tátova je malá.
Cesta je plná prachu.
Těžko se tam parkuje. Hrozí, že někomu zastavíte na hrobce.
Jsou natěsnané jedna k druhé,
takže musíte zastavit někde na obrubníku a odvážně přeběhnout slunce.
Není tam nikde stín.
Ani stromeček. Všechno se tam vaří. Musíme si sehnat stan.
Takže postavíme vypůjčený stan.
Nemůže být moc velký,
aby nevrhal stín na hrobky jiných lidí.
Mohlo by jim to vadit.
Takže se celá rodina namačká
v horku do malého stanu.
A je tam hrobka postavená tak, aby to vypadalo,
že se o ni výborně staráme.
Před pár dny zázrakem vyrostla tráva.
Popravdě řečeno jsme ji tam dali.
Velmi nedávno.
Také jsme nedávno hrobku přemalovali, aby vypadala,
že se o ni staráme.
I když ve skutečnosti zbytek roku
tam jen tak stojí na slunci.
Už musí být celá opálená.
Žádná tráva tam není,
ani jediná mušlička.
Mušle se na hrobky tradičně rozhazují.
Takže to vypadá tak, že je vedro.
Vedro k zbláznění. Co tam dělám?
Lidé, kteří se nesnášejí, nebývají moc v kontaktu.
Teď musí ve vedru sdílet stan
s hudbou petard v pozadí…
Začnou spolu mluvit určitým tónem,
tak nějak pasivně agresivně…
„Tvoje dítě ještě nepracuje?“
„Je celkem úspěšně v zahraničí.“
„Kolik bereš?“ „Jaké máš auto?“
„Japonské? Já mám evropské. Má dost těžké dveře.“
Atmosféra houstne a hrozí výbuchem.
Když jste na Svátek zametání hrobek ve stanu s někým, koho nesnášíte,
je to nepříjemné. Co uděláte?
Odpálíte petardu.
Na Svátek zametání hrobek odpalujete petardy.
Odpalování petard je činnost, která…
nikdy jsem neviděl nikoho dělat to uvolněně.
Není to jako…
Kdokoliv to dělá, je…
„Ne. Udělej to ty.“
Nikdo to nemá rád.
Jak ji zapálíte, musíte utíkat
a zacpat si uši.
Chcete udělat ránu, ale zacpáváte si uši.
Vzduch je plný síry a kousků papíru.
Každého pálí v nose. Co to sakra je? Co to má za smysl?
Tak to chodí.
Výrobci petard, nemohli byste
raději vyrábět ovladače?
Hned by bylo na světě líp.
A proč musíme používat ty velké?
Říkám lidem: „Měli bychom sehnat malou. Stovkovou.“
A basta.
A oni: „Ty nám nedají šťastná čísla.“
„Musíme koupit aspoň pětistovkovou, abychom měli šťastná čísla do loterie.“
Máma už nepoužívá normální vonné tyčinky.
Používá ty, co když je zapálíte,
objeví se šťastná čísla.
Používá je a pak nakupuje losy.
„K čemu jsou petardy?“ zeptal jsem se jí.
„Aby táta věděl, že jsme tady.“
„Ale táta je duch.“
„Jak může nevědět, že jsme přišli? Jsme vůbec ještě otec a syn?“
„Tak nemluv.“
„Petarda je, jako když ho voláme,
aby se s námi přišel najíst.“
„Jak víš, že to jí táta?
Vidíš všechny ty hrobky, ke kterým nikdo nechodí?
Co když se přijdou najíst s námi?
A táta si potrpí na dobré jídlo.
Nejspíš si dává večeři tamhle na té velké hrobce.
Má vkus.
Neseděl by tu na bobku a nejedl vysušené kuře.
Proč tady musím být?“
„Protože máš tátovu čínskou krev. Kvůli svému jménu.“
Všichni Taephanichové mají čínské jméno.
Tvůj táta je Toh Kim.
Strýc je Toh Kai.
A taky jsou Toh Leng, Toh Song, Toh na co si vzpomeneš.“
„A co já?“ zeptal jsem se.
„Ty jsi Toh Tuek Tuek.“
Skončil jsem s pohřby.
Se zametáním hrobek taky.
Teď přejdeme ke stolu šéfkuchaře.
Tam už taky nejdu.
Šéfkuchařův stůl je jako omakase.
Omakase znamená
úplnou důvěru v šéfkuchaře.
Všechno je na něm.
Při omakase ho necháte vybrat jídlo,
protože vám se nechce.
Rozhodnout, co se bude jíst, může vyvolat
spor s partnerem.
Zadaní vědí.
„Tak co si dáme?“
„Cokoliv,“ odpoví dívka.
Už jsem o tom mluvil dřív. Slovo „cokoliv“ někdy začíná válku.
Při omakase vybírat nemusíte.
Necháte rozhodnout šéfkuchaře.
Jednou mě napadlo,
jak ten problém s „cokoliv“ řešit.
Bylo by bezva, kdyby v sámošce prodávali neoznačené krabice hotovek.
Nevěděli byste, co v nich je.
Záhadné krabičky s jídlem.
Nevidíte dovnitř.
Když vaše drahá řekne „cokoliv“, jen po jedné sáhnete
a musí sníst, co v ní je.
Tak dobře, při omakase necháte jídlo vybírat šéfkuchaře.
Jenže dnešním šéfkuchařům už nestačí jen vařit.
Chtějí dělat také motivační řeči.
Rádi vyprávějí.
Mají spousty historek.
Mají toho spoustu na srdci.
Když jím v restauraci, chci se najíst a mít to za sebou.
Ale když jdu na omakase, musím si počkat.
Znáte to? Všechno vám vysvětlí.
Je tam tolik stolů, ale oni se soustředí na mě.
Šéfkuchař povídá:
„Pane Note,
tohle je iberijské vepřové.“
Připadám si hloupě. Musím si to najít.
Co sakra je iberijské vepřové?
Pochází od Aboriginců?
Souvislosti nejsou. Je to prostě drahé vepřové.
„Chov iberijských prasat je velmi náročný a drahý.
Trvalo nám přes rok, než jsme tu kýtu tady vysušili.
Pane Note, vychutnejte si ji.
Nemusíte se bát tuku,
protože prase je z naší farmy
na anglickém venkově.
Bylo krmeno kvalitními pšeničnými otrubami.
A hlavně je mícháme se solí. Himálajskou solí.
Velmi vysoká kvalita. Krmíme tou směsí prasata.“
„Proč do toho dáváte sůl?“
„Prasata ji cítí.
Když to sežerou, mají žízeň.“
„No a?“
„Založili jsme na kopci rybník.
Zdola nahoru je to k němu
kilometr chůze.
Vycvičili jsme prasata, aby po jídle
vyběhla kopec
a pila z rybníka.“
„No a?“
„Když se napijou, dostanou hlad
a musí seběhnout další kilometr.
Pak zase šlapou kilometr nahoru.
Takže naše vepřové jako tohle tady
není vůbec tučné, protože prasata pořád cvičí.“
Proč mi to říkáš?
Myslíš, že mi to bude víc chutnat?
Pácháš hřích, pitomče.
Karma tě kousne do zadku.
Až si příště budeš chtít ulevit u benzinky PTT,
bidet a toaletní papír budou u benzínky v Bangchaku.
U jiného stolu je šéfkuchař dost známý.
Vystupuje v televizi.
„Pane Note, tohle je sopečný kanic.
A já jsem v Thajsku jediný zástupce této ryby.
Musím vám říct,
že je z naší vlastní farmy.“
Zase mají vlastní farmu.
„Chováme je v sopečném kráteru v Indonésii.“
Nesnažil jsem se ho dostat, když jsem se zeptal:
„Proč až tam?“
„Víte, pane Note, není to nebezpečné, je to totiž vyhaslá sopka.
V kráteru je jezero dešťové vody.
Kolem sopky je mnoho minerálů,
takže náš kanic vyrůstá
ve vodách nasycených minerály.“
„Čím je krmíte?“
„Krmíme je mrtvými sopečnými kanici,
vysušenými a rozemletými na prášek.
Takže minerálů je plný celý ekosystém.
Ta ryba je minerály nabitá.
Nechte si chutnat. Není vůbec tučná.“
Zatímco jím, přišla mi zpráva od Joa, Thany Thienachariye.
„Jak se máš? Neskočíme na večeři?“
Poslal jsem mu fotku a vysvětlil, že jsem u šéfkuchařova stolu
na jediném místě v Thajsku, kde mají sopečného kanice.
„Nechceš se připojit? Co si dnes dáváš?“
Byl v Lhao Lhao a poslal mi fotku jídla.
Sopečný kanic.
Další šéfkuchař měl michelinskou hvězdu z New Yorku.
„Když už jsem se vrátil do Thajska, hodlám tady čeřit vody
v gastronomii. Chci Thajce ohromit.
Budu dělat pečená a smažená kuřata.“
„Co je na tom nového? To tady máme taky.“
„Moje kuřata jsou velmi zvláštní. Mám vlastní farmu.“
Zase?
„Moje kuřata rostou na břehu Chiang Rai.
Pijí z velmi čisté řeky.
Chovám je na vlastní longanové farmě.
Když se krmí longany, mají křehčí maso.
A věděl jste, že longan je dobrý na kolena?
Longanový extrakt se používá k výrobě mazání na kolena.
Založíme na tom reklamu.“
Mám dnu, pomyslel jsem si.
Kuřata jsou ptáci.
Ať je krmíte čímkoli,
způsobí mi záchvat.
Nedávno jsem zašel do jednoho podniku v Ratchaphrueku.
V ratchaphruekském areálu. Bylo to luxusní omakase.
Šli jsme tam s Reed z Aroi Lert
a Sorayuthem.
Byla to velmi drahá restaurace. Ale vadilo mi to?
Ne. Platili oni.
Byla to úplně nová úroveň vytříbeného japonského kulinářství.
Šéfkuchař neměl jen bílou uniformu s vysokým čepcem.
Před stolem bylo obrovské prkno.
A šéfkuchařská uniforma byla…
jako by patřila japonskému válečníkovi.
Musím uznat, že už ta uniforma stála za návštěvu.
Nakrájel rybu a servíroval mi ji.
Zněl velmi japonsky, tvář prozrazovala severovýchod Thajska.
„Pane Note,
tato ryba je velmi vzácná.
Je sezónní a velmi těžko se loví.
Tato je poslední z dodávky.
Jmenuje se…“
Řekl jméno, ale já si ho nepamatuju.
Říkejme jí šogi micu monogatari.
„Šogi micu monogatari se dá chytit jen přirozeně
v proudu pod útesem.
Žijí v párech.
Jsou jako zoborožci.
V životě mají jen jednoho partnera.
Chytáme je během zimování,
protože v té době mají hodně tuku.
Dobrého tuku. Samice nebereme, protože jsou tučné až moc.
Mohly by být příliš mastné.
Samci mají správný poměr tuku a textury.
Nemůže se jim rovnat ani otoro.“
Pak ji přede mě položil.
Říkal jsem si,
jak si to mám vychutnat?
Právě jsi řekl, že má partnera na celý život.
Jednoho. A tys je rozdělil.
Vdova šogi micu monogatari
teď někde pod útesem zůstala sama.
Jak to mám jíst?
Tihle šéfkuchaři… Někdy bych je nejradši svázal dohromady
a donutil je jíst, co vařím já.
„Hele, šéfové. To je sumec.
Tenhle sumec
vyrůstal
v kleci na Wat Tha Makhamu,
což je útulek pro zvířata.
Krmili je rybími granulemi
od spravedlivých návštěvníků chrámu.
Dvakrát denně naslouchali kázáním.
Chytáme je v nejpříhodnější dobu, když se opat nedívá.
K ničemu je nenutíme. Umírají dobrovolně.
My se jen modlíme: ‚Milá rybo,
jestli už přišel tvůj čas,
prostě vypluj na hladinu.‘
Pak do vody pustíme 220 voltů
a oni přirozeně vyplavou na hladinu.
Grilujeme za stálé teploty
v chrámové spalovací peci.“
Myslíte, že až to uslyší, bude jim víc chutnat?
Myslím, že je jedno, i kdyby byly ryby z měsíce.
Důležité je dobře je připravit.
U šéfkuchařských stolů
servírují příliš malé porce, dávají si načas a moc mluví.
Další věc, kam už nevlezu,
je turecký záchod.
Vy, kdo jste ještě mladí,
nejste tlustí a nemáte problémy s koleny, to nepochopíte.
Když jsem byl ve vašem věku,
nenapadlo by mě, že turecký záchod může být problém.
Ale s věkem
začnete tady cítit tlak.
Když jste tlustí, bolí vás kolena nebo nohy.
U mě je to horší, protože mám za sebou operaci ACL,
kdy vám nahradí utržený vaz segmentem šlachy,
kterou zajistí dvěma šrouby, takže ohnu koleno takhle.
Když ho tlačím dál, mám pocit, že mi upadne noha.
Když jsem byl mnich,
viděl jsem, že ostatní sedí bez problému se zkříženýma nohama.
Ale já musel při modlitbě nebo zpěvu sedět takhle.
Takže jsem budil pozornost celého chrámu.
Mám zkrátka problém s pohyblivostí.
Nemůžu si sednout na bobek. Neohnu koleno.
Když pak musím na turecký záchod, život je těžký.
Pravé peklo.
Na benzínkách v Bangkoku jsou všude sedací mísy.
Ale když vyjedete z města, jsou jen na toaletách pro hendikepované.
Jinde jsou turecké.
Musím přiznat,
že se vždy vplížím na záchod pro hendikepované.
Říkám si přitom,
že když mě někdy chytí,
řeknu, že jsem hendikepovaný mentálně.
To je jediná možnost.
Co dělám v jiných případech?
Miluju jídlo na ulici.
Rád zkouším různá místa, jak víte z mých videí.
Zajdu na trh ve Walking Street.
Jednou jsem si dal špízy z chobotnic.
Jedl jsem a najednou cítím, jak to na mě jde.
Nevěděl jsem, kam v okolí zajít.
A jako známá tvář,
celebrita,
když ucítíte průjem,
musíte najít záchod okamžitě.
Může si vás totiž někdo všimnout,
chtít se vyfotit a pak to nemá konce.
Lidé nepřestanou chodit.
Selfíčka, skupinové fotky,
opakování, tohle a tamto.
Upravit. Postnout na TikTok.
Nemůže vám přitom po noze klouzat hovno.
Takže jsem potřeboval co nejdřív kamkoliv.
Rychle sehnat jakoukoliv veřejnou toaletu.
Nemohl jsem si vybírat.
A tak jsem našel
veřejnou toaletu.
Byl to takový ten záchod, co když je tam zámek,
máte velkou kliku.
Obvykle se zavírá nějakým drátem.
Vešel jsem.
No ty jo!
Když jsem spatřil zažloutlý turecký záchod,
musel jsem se sebrat.
Představte si tohle.
Je tu vanička s vodou,
čtvercová,
téměř prázdná.
Téměř.
V ní leží stará, popraskaná, rezavá miska.
Nad vaničkou je kapající kohoutek
omotaný plastovým provazem, aby tak nekapal.
Koš přetéká použitým toaletním papírem.
Jako by tam ten den bylo už tak 300 lidí.
Podlaha je mokrá a špinavá.
Nepoznáte, jestli to není moč.
Podlaha je nerovná,
takže se místy tvoří louže.
Vypadá to celé velmi podezřele.
Na zdi není žádný věšák, takže si nic nepověsíte.
Jen holé zdi. Do prdele.
A je vedro.
Ale nemůžete jít hledat jiný záchod.
Nemůžete,
protože by tenhle mezitím mohl někdo obsadit.
Takže si s tím musíte poradit.
Udělal jsem tohle.
Nejdřív jsem vymýšlel strategii,
s jakou se do toho pustím.
Dobře. Stáhnu si kalhoty.
Stáhnu je ke kotníkům.
To nepůjde.
Protože pak si nakadím
přímo do kalhot.
Sakra.
Co když si je stáhnu úplně?
Není je kam pověsit. Mohl bych je přehodit přes dveře.
Ale mám v nich mobil a peněženku.
Viděl jsem na videu,
jak vám snadno někdo kalhoty sebere.
Někdo jako Note Udom nemůže chodit po světě
a ptát se: „Neviděli jste moje kalhoty?“
To se nesmí stát. Co mám teda dělat?
Do prdele. Už to jde.
Už to neudržím. Co mám dělat?
Dobře. Klid.
Už vím. Sundám je a omotám kolem ruky.
Víte, jak to myslím?
Ne?
Sundal jsem si tedy i spodky.
Půjdeme tak daleko?
Použijte představivost.
Spodky mám tady.
Chcete to zvětšit?
Ty z vás, kdo by to chtěli zkoušet,
musím varovat.
Ujistěte se, že nemáte zadek přímo nad zadní křivkou záchodové mísy.
Protože když kadíte,
zákon dopadu způsobí,
že se výkal rozstříkne.
Zasviní vám to jak stehna, tak oblíbené kecky.
Víte, jak to myslím? O krok popojďete.
Ve správné pozici poteče bez zábran.
Pak si dřepněte.
Jděte na to. Udržujte stabilitu.
Pokračujte.
Nepřestávejte.
Jenže pokud máte špatné nohy nebo kolena, dlouho to nevydržíte.
Protože v tom dřepu klesáte stále níž.
O horku a smradu nemluvě. Navíc vám to znesnadňuje mokro na zemi.
V tu chvíli jsem potřeboval…
Klesal jsem pořád níž, ale nebyl jsem ještě hotový.
Potřeboval jsem…
něčeho se chytit.
Nejvíc by se mi hodil
ten provaz, který ženy kdysi používaly při porodu.
S pomocí boží. Nebylo čeho se chytit.
Říkám vám upřímně, že jsem tam sral a plakal.
Po tváři mi stékaly slzy. Sakra.
Co jsem udělal, že jsem si tohle zasloužil?
Po tváři mi tekly slzy, zároveň ze mě tekly sračky.
Už jsem to nemohl vydržet.
Podlaha byla mokrá.
„Ne. Do prdele, ne. Už nemůžu.“
Opřel jsem se prsty.
Nikdy by mě nenapadlo, v jaké pozici budu jednou kadit.
Jako americký fotbalista před touchdownem.
Bylo to nechutné. Moje ruka…
Ale musel jsem, protože koleno bolelo, jako by mělo prasknout.
Brečel jsem a kadil a říkal si: „Čert to vem.“
Jel jsem dál.
A pak mě přemohla má váha.
Ruka se mi třásla jako v křeči.
Už jsem se neudržel, musel jsem se opřít dlaní.
Moje kadící pozice
teď připomínala hrdinu z Avengers.
Když bylo dokonáno,
pomyslel jsem si: „Sakra.“
Mám si tu ruku useknout?
To není moje ruka.
Už ne.
Co mám dělat? Kdo ví, jakých hnusů se dotýkala?
Co s tím?
Vloudila se mi zlá myšlenka.
Byla tam vanička.
Chápete? Co kdybych udělal tohle?
V hloubi duše jsem se cítil provinile.
Trochu slušnosti jsem si zachoval.
Budou to používat další lidé.
No dobře.
Co udělám?
Už vím. Tohle.
Kde je ta miska?
Nabral jsem do misky trochu vody.
Byla popraskaná, takže tekla.
Myl jsem si ruce takhle.
Umýval jsem se kousek po kousku,
dokud ruka nebyla dost čistá.
Co teď?
Žádný toaletní papír. Papírové kapesníky nenosím. Nejsem ženská.
Dobře. Prostě si obléknu kalhoty.
Půjdu ven. Nikdo nic nepozná.
Ale co když mě uvidí nějaký fanoušek?
Na fotce zezadu budou vidět skvrny na zadku.
Zničí mi to pověst.
Jak si mám utřít zadek? Zkusme znovu to smáčedlo.
Nabral jsem vodu. Kapala ven.
Co teď? To bude bordel. Co tady?
Nejsem Jackie Chan. Nedám nohu na zeď,
abych se mohl všude polít.
Do prdele! Jak se odsud dostanu?
Mysli. Musíš myslet.
Počkat. Mám tohle.
Zafungovalo to, to vám povím.
Lážo plážo.
Takhle ji složíte.
A hotovo.
To pro vaše pobavení.
Na koncertech korejského popu
s korejskými umělci
publikum šílí,
když si umělec otře tvář šátkem nebo tak.
O ten šátek se poperou.
Ječí: „To je moje!“
Neperte se.
Hodím vám to.
Vy to nechcete?
- Vy to chcete? Houby. - Chci ji. Tu druhou taky.
Jedna je lepší.
Je to pár, víte?
Máte jednu, já druhou.
Ta událost mě přiměla…
Uvědomil jsem si, že mám špatnou karmu
se záchody.
Věnoval jsem potom hodně darů na budování záchodů ve školách a chrámech.
Když lidé dělají dobré skutky, obvykle se modlí
za dlouhý život, štěstí, zdraví,
aby šli do nebe a tak.
Já ne. Já spíš:
„Kdykoli budu mít průjem,
ať je poblíž toaleta.
A ať je to normální záchod se světlem, čistou vodou,
mísou, papírem a zámkem na dveřích.
Ať tam nejsou hadi, žáby, ještěrky ani jiná zvířata.
Ať se pro mě vždy najde dobrý záchod.
Amen.“
Takže tohle už nestrpím.
A taky nehodlám snášet ještě další věc.
Není to předmět ani osoba.
Je to…
duch v mém domě.
Už jsem o něm posledně mluvil.
Pořád tam je.
Nevím, co s ním.
Pozval jsem si Oum Oim ze Šestého smyslu.
Jak víte, je můj dům budova o třech patrech.
Bydlím nahoře.
V druhém patře je kancelář, první je na setkávání.
Oum Oim vstoupila do domu
a vyjela výtahem do třetího patra.
Vešla do obýváku,
který má tak patnáct metrů na délku.
Je to otevřený prostor.
Řekněme, že výtah je tady.
Tohle tady
je zeď před ložnicí.
Tohle jsou dveře do ložnice.
Tohle je zeď.
Ložnice je tady.
Vyšli jsme z výtahu.
Oum Oim se se svým šestým smyslem procházela kolem.
Já hned za ní. „Pořád tu je?“ zeptal jsem se.
Som, první člověk, kterého jsem přivedl,
říkala, že sedí tady.
Že tady seděl celou dobu.
Oum Oim přišla blíž a podívala se.
„Ne. Tady není. Můžu do ložnice?“
Šli jsme do ložnice.
„Tady je. U hlavy postele.“
Do prdele. Celou dobu jsem si myslel, že je venku.
„Jak se sem dostal? Šel za námi?“ „Ne. Tohle je jeho místo.“
Cože? „Proč je tady?“
„Každou noc se dívá, jak spíte.“
Do prdele.
„Jak se dívá? Jak, Oum Oim?“
„Takhle. Tady spíte.
On stojí takhle tady.“
Co to má skara znamenat?
„Vidím jeho zvyky. Je v čele postele a u nohou.
To je jeho území. Tady žije.“
Cože?
„Máte mu co říct?“
Situace je taková. Oum Oim stojí tady.
Tady.
Říká, že duch je tady.
A já jsem tady.
„Chcete mu něco říct?“
Jako bych teď měl tlumočníka.
„Zeptejte se ho,
odkud je a co tady dělá.“
„Prý je dávný Thajec,
který tady umřel a žil dávno předtím, než jste se sem nastěhoval.
Kdysi tady byl kanál pro nákladní lodě.
Umřel tady.“
„Jak vypadá?“
„Tmavý, vysoký a mohutný.
Má na sobě bederní roušku.“
„Proč stojí tady?“
„Prý to tu má rád.“
„Proč zrovna tady?
Jdi do domu k někomu jinému. Mají je mnohem hezčí.“
„Prý je tady spousta zásluh. Jinde jich tolik není.
Hodně se na tu na zásluhách pracuje.
Získává je tu.“
Mezi mým a máminým domem
stojí tamarind, který obejmete jen ve dvou.
Je to obrovský strom. Vyšší než tahle scéna.
„Oum Oim, můžete mu říct, aby se přestěhoval na ten tamarind?
Tady mi vadí. Ať jde na tamarind.“
„Prý je tam moc narváno.“
„Zeptejte se ho, proč pořád klepe u hlavy postele.
Vadí mi to.“
Zní to takhle. To samé každou noc.
Pořád dokola.
„Protože jste na něj prý hrubý.“
To je pravda.
Na celém širém světě
jsem jediný, kdo ví, že to dělám.
Žiju sám.
Když se otevře výtah, je tam tma,
kterou musíte projít, než se dostanete do ložnice.
Já…
Kdykoli tam jdu, mrazí mě v zádech.
Když se lidé bojí, obvykle se projevujeme agresivně.
Pomáhá nám to vyrovnat se se strachem.
Když se výtah otevře, vím jistě, že tam je.
Cítím ho, jak tam sedí.
A tak dělám tetu Rattanu.
„Blbče!“
„Nic nezkoušej, hovado!“
„Drž se zpátky.“
„Lidi a duchové k sobě nepatří. Vůbec se mě nepokoušej vyděsit.“
„Karma ti to tvrdě vrátí. Blbče!“
Pak zavřu dveře.
Myslel jsem, že ho to odradí.
Teď zjišťuju, že mě každou noc pozoruje.
„Ty jo!“ pomyslel jsem si.
Už takhle se bojím. Co ti mám říct?
„Oum Oim, chci se zeptat. Co mu mám říkat?“
Přijdu domů z práce, vystoupím z výtahu.
„Chyběl jsem ti?“
„Nepotřebuješ nějaké zásluhy?“
„Chceš nějaké? Něco ti pošlu.“
„Mám mlíko, Nutellu a KitKat. Samé dobroty.“
„Oum Oim, zeptejte se ho.
Co chce, aby odešel?“
„Prý mu máte postavit dům pro duchy.“
„Stačil by malý?“ vyptával jsem se.
Myslel jsem na ty moderní domky pro duchy.
Mohl bych pořídit maličký, aby se hodil k interiéru.
Tak jsem řekl, že malý pořídím.
Může být dole u záchodu? Záchod je dole.
„Prý je to nedůstojné.“
Duchové mají důstojnost?
Říká se, že duchové mají vlastní hierarchii.
To je jedno, prostě nesouhlasil.
„Uděláte ho?“ „Ne.“
„Jestli ne, tak to prý znamená, že jdete proti němu,“ řekla Oum Oim.
Tak to řekla. „Jdete proti němu.“
„No a co, Oum Oim? Můžete provést rituál,
nacpat ho do hrnce a utopit v řece."
„Já duchy vidím,“ pravila Oum Oim, „ale vyhánět je neumím.“
Aha. Co teď? „To nevím,“ řekla, „jste teď proti němu.
Je jedenáct. Mám program, musím jít.“
Co teď? „Musím jít,“ řekla.
„Ale musím vás varovat. Asi se vám dnes bude špatně spát.“
A odešla.
Zůstal jsem odkázán sám na sebe.
Zmítal mnou neklid a zmatek. Zavolal jsem Oum Oim.
„Nemáte ochranné mantry, které by ho zahnaly nebo tak něco?"
„Mám,“ odpoví Oum Oim. „Můžete mi je poslat?“
„Stáhněte si nějakou z internetu.“
„Jakou?“ „Funguje cokoliv.“ A u toho mě nechala.
Vrátil jsem se do pokoje. Jak mám teď spát?
Říkala, že je teď naštvaný.
Je se mnou amen.
Zavolal jsem si o společnost: Konga Huayraie a Bellu Kanitthu
Bydlí kousek ode mě.
Když dorazili, Kong nastoupil stylem: „Tak jsem tady.
Postarám se ti o to.“
Nabídl jsem mu postel. „Budu spát se ženou na zemi,“ povídá.
Tak jsem jim připravil spaní na zemi.
Tady je čelo postele. Já spím tady.
Nohy mám takhle. Hlavu tady. Kong se ženou jsou na zemi.
Potřebuju mít na spaní v pokoji absolutní tmu. Jinak nemůžu spát.
Ale teď jsem koutkem oka cítil světlo.
Bylo kolem půlnoci.
Kong se ženou jsou na mobilu.
Jinak úplná tma. Brady jim září od monitorů.
Jako bych měl v pokoji dvě dárcovská těla.
Najednou se bojím ještě víc.
„Co to v tuhle hodinu děláš, Kongu?“
„Vydrž, ještě žiju. Vteřinku.“
Pak konečně dohráli a šli spát.
V půl třetí jako by něco zatahalo postel.
Jako zemětřesení. Trhl jsem sebou.
Jako by to dělala velká ruka starobylého Thajce.
Co se děje?
Pak něco těžkého stlačilo matraci.
Matrace se propadla. Fakt.
Už jsem byl připravený se posrat, chápete?
Čekal jsem to.
Takže když k tomu došlo, zaječel jsem: „Kongu, pomoc!“
Kong okamžitě odpověděl. Stál u mé postele. „Tady jsem.“
„Duch mi tahá za postel!“
„Vlastně jsem ti do ní kopl já.“
„Proč bys to dělal?“
„Šel jsem na záchod a zamotal jsem se.“
Myslel si, že je doma a má postel na druhé straně.
„Ne. Něco se přes mě naklonilo, jako by mě chtělo uškrtit.
Tlačilo mi to na postel.“
A on na to: „Když jsem se praštil do nohy, spadl jsem na postel.“
Oum Oim mi s duchem pomoct neuměla.
Tak jsem zkontaktoval dalšího člověka, Beea, ambasadora duchů.
Dostavil se Bee.
Působí jako velmi vzdělaný vyháněč duchů.
Vešel dovnitř. Probíhalo to stejně. Otevřel se výtah.
„Porozhlédnu se,“ povídá.
„Tady nic není. Tam taky ne. Můžu do ložnice?“
„Tamhle stojí.“
Stejné místo. „Je tamhle.“
„Jaký je? Jak vypadá?“
„No, není to duch.
Je to démon.“
Už duch je dost špatný.
Co k čertu znamená démon?
„Jsou…
Mnohem děsivější.
A taky…“
„Jak vypadá?“
„Trochu jako Glum, jak jste říkal, jen příšernější.
A větší.“
„Tak co teď?“
„Nestojí o zásluhy.“
„Jak se sem dostal?“
„Asi vás někdo proklel.“
Stupňovalo se to.
„Proklel? Tak co mám dělat?“
„Dejte mi chvilku. Budu meditovat. Počkejte venku.“
Pak se dal do meditace.
Po nějakém čase mě zavolal zpět.
„Máte v pokoji prokletý předmět.
Viděl jsem červený nápis.“
Bože. Mám v pokoji postel, noční stolek a plochou televizi.
Žádné ozdoby. Minimalistické zařízení.
„Kde je?“ zeptal jsem se. „Otočíme postel,“ on na to.
Otočili jsme postel a našli červený nápis v khmerštině.
Byl tam khmerský nápis. Já jen: „To jako vážně?“
On: „Moment. Vidím další.“
Otočili jsme postel ještě jednou, byl pod postelí.
Dva pod postelí. Šokující.
Proklatě. To snad není pravda.
A Bee: „Ne tak rychle. Vidím další.“
Cože? V pokoji už nic není.
Další byl pod nočním stolkem.
Stejný rukopis. Taky červený.
Já jen: „Co to má být?“
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Napadlo mě, že to mohl udělat truhlář.
Kambodžský truhlář,
který má třeba rád graffiti.
Třeba po sobě rád nechává otisky.
Jenže postel a noční stolek
jsem kupoval zvlášť.
Jak se na obojí dostal stejný nápis?
Bee prohlásil: „Někdo vás proklel. Dělají tohle
a zavolají démona.
Démon dostal za úkol vás sužovat.“
Co to sakra je? Tak co mám dělat?
„Já jenom vidím. Napravovat neumím.“
Kdybyste to byli vy. Kdyby vás někdo proklel, co byste dělali?
Nemůžu jezdit kolem a hledat servis na odstraňování khmerských kleteb.
Nevím, co mám dělat.
Pořád s nimi žiju.
Bee se vrátil do své kavárny.
Nechal mě, ať si poradím.
Do prdele. Co mám dělat?
Žiju s démonem.
Pořád ještě s ním žiju.
Nechci to, ale musím,
protože nevím, co dělat.
Než nastoupil do auta, zeptal jsem se Beea:
„Nemáte něco, co by to spravilo?“
„Zkuste si vzpomenout,
vidím datum, 7. září před sedmi lety.
Ten člověk vás proklel.“
Před sedmi lety?
Sedm hodin je na mě moc, abych si něco pamatoval.
Prostě s ním pořád žiju.
Jak to zvládám?
Nejspíš díky své mnišské zkušenosti.
Poté, co jsem se stal mnichem, bych řekl, že mysl je jako sval.
Cvičením sílí.
V klášteře jsem viděl mnohem horší věci.
Bylo to v phanském okrese.
Klášter stojí na kopečku uprostřed lesa.
A…
kolem nic není.
Můj příbytek byl asi 500 metrů od ostatních mnichů.
Chtěl jsem žít skromně,
skoro bez elektřiny a sám, abych viděl, jestli to zvládnu.
Zpočátku to bylo těžké.
V chrámu bylo šest psů.
Vyli hned vedle ubytoven.
Dávali se do vytí
pravidelně mezi půl osmou a osmou večer.
V tu dobu začínali.
Bylo to jako z hororu.
Byl to horor.
Nebyl to jen jeden pes.
Byl to sbor.
Velký orchestr.
Děsilo mě to.
Nebyla ani doba páření nebo tak.
Vytí mě děsilo.
Prvních pár nocí o samotě
jsem se chodil ptát jednoho mnicha, proč vyjí.
Vážně mě uklidnil. Nejspíš prý vidí duchy.
Vysoký démon požaduje zásluhy.
Zeptal jsem se raději jiného mnicha.
„Ano, protože tady dole ve vesnici
se někdo oběsil.
Ten vysoký démon může být ten člověk a žádá zásluhy
od nově vysvěceného mnicha.
Je to docela možné.“
Zvážil jsem to.
Může to být vysoký démon. Protože kdyby to byl normální duch,
neměl by tak vysoký hlas.
Vysocí démoni jsou vysocí, ne?
Ti psi si asi říkali:
„Viděls to?“
„Já to taky viděl.“
„Vysoký jako osmipatrový dům.“
Plynuly dny a měsíce.
Mysl mi zesílila. Napadlo mě, že si o tom promluvíme.
Proberme to, protože po ranním pozorování musím meditovat.
Ten hluk mi fakt vadil.
Připadal mi velmi blízko.
Tak jsem meditoval a dohodl se s démonem ve své mysli.
„Fajn, vysoký démone.
Známe se.
Jsem tvou přítomností poctěn.
Chceš zásluhy, že?
Věnuji ti svoje zásluhy, abys došel klidu.
Jakmile je obdržíš, prosím, uklidni se.“
Věřte nebo ne, všechno se to odehrálo v mé mysli,
ale jakmile jsem dokončil myšlenku „prosím, uklidni se“,
vyjící psi…
Přestali, jako by je někdo vytáhl ze zásuvky.
To mi jen potvrdilo: „Sakra, ty jsi fakt démon!“
Potom se démon zkazil.
Každý večer mezi půl osmou a osmou
jsem mu u svého příbytku
musel dávat zásluhy.
Když něco děláme pořád dokola, mysl si na to zvykne.
V tomto smyslu není démon u mě doma tak hrozný.
Viděl jsem mnohem horší.
Když jsem svlékl roucho a vrátil se domů,
promluvil jsem si s démonem.
Nebo starodávným Thajcem. To je fuk.
Zavřel jsem dveře, zhasnul a meditoval.
Načal jsem rozhovor.
Hádal jsem, že je někde kolem.
„Asi tě sem někdo poslal.
Takže tu dělej, co máš.
Třeba mě uškrť.
Nebo se přede mnou zjev. Prostě to udělej.
Čekám tady.“
Pokračoval jsem v meditaci a čekal, až přijde.
Čekal jsem, že mě uškrtí.
Fakt. Byl jsem připravený na cokoliv.
Jestli mě má duch uškrtit, tak prostě umřu.
Udělal jsem toho v životě dost.
Dělám teď pořád to samé. Nevadí mi umřít.
Navíc být uškrcený duchem je slušná klasika.
Ještě se to nestalo.
Uplynula hodina. Nepřišel.
Uplynuly dvě hodiny. Nepřišel.
Už to bylo přes dvě hodiny a pořád nešel.
Ukončil jsem meditaci.
A najednou mi to došlo. Aha.
Ty můžeš jen dělat hluk.
Nemůžeš mě zabít.
V tom případě jsme kompatibilní.
Není to tak hrozné.
Klidně si klepej. Já si budu žít.
Můžeš se dívat, jak spím.
Není to tak zlé.
U čela postele mám lampu. Zakřivenou.
Jedna navíc neuškodí.
Pořád ještě spolu žijeme.
Můžu s ním žít bez problému.
Dokonce jsem si ho v mysli zmenšil.
Je to vše, co se dá dělat?
Protože kdybych já byl duch,
nezastavil bych se u dělání zvuků,
když bych měl někoho sužovat.
Jestli na mém pohřbu někdo bez mého svolení otevře mou rakev,
půjdu po vás.
Duchové totiž mají moc.
Zopakujme si základní fakta o duchách.
Nevěřící to mohou brát jako legrační historku.
Duchové mají určité stupně moci.
Jako my máme nestejné množství peněz.
Máme různé stupně nákupní moci.
Například náčelník vesnice má moc jen ve své vesnici.
Guvernér má větší moc.
Předseda vlády má spoustu moci.
Může vládnout celé zemi.
Ale když svou moc zneužívá, země je na tom pak tak, jak dnes je.
Duchové mají různé síly.
Mohou vás ovlivňovat nebo se vás zmocnit.
Mohou vás oslepit nebo ohlušit. Ty příběhy známe.
Vyrazíme do vzdáleného hotelu, kde se sám od sebe pouští kohoutek.
To duchové umějí. Najednou teče voda. Zhasne světlo.
Zapne se televize. Zhasnou světla v celé budově.
Jejich síly a triky jsou rozličné.
Mohou se zjevit hned u vás. Mohou ukázat nohy.
Někteří mohou ukázat vnitřnosti. Mohou vás ochromit ve spaní.
Mají různé schopnosti.
Takže až umřu,
moje schopnosti budou nejspíš mimořádné.
Když spláchnete, udělám potopu.
Čím víc budete splachovat, tím víc potopy.
Až budete opouštět kabinu, projdete kolem osoby, která půjde dovnitř.
Budete vypadat fakt špatně. Budete to vy.
Budu vás strašit malými nepříjemnostmi.
Ten bidet normálně fungoval?
Zmáčknu ho tak, že voda sotva poteče,
že si ji budete muset nabírat do dlaní.
Nebo zvýším tlak tak,
že vám to roztrhne hemeroidy napůl.
V nákupních centrech jsou tucty kabinek.
Já budu ten, kdo sklopí všechna prkýnka.
V Japonsku obvykle
sklopené prkýnko po příchodu do kabiny
znamená, že je čerstvě umytá.
Jste první, kdo ji použije. Japonci tomu pevně věří.
Ale když vidíte sklopené prkýnko u nás,
je to vzkaz.
Já je budu sklápět všechna.
Proč? Abych vám dopřál napětí zlatokopa.
Najdete valouny zlata,
zlaté pruty
nebo zlaté dekorace?
Jestli potřebujete antigenní test,
ovládnu nemocnici nebo sestru,
aby použila špatnou stranu štětičky.
Nechal jsem se testovat na covid v místě, kde můžete zůstat v autě.
Bylo to začátkem pandemie.
Nechali vás sedět v autě.
Pak vám zdravotní sestra ve skafandru vytřela nos.
Znáte ty vytěračky? Podle mě
než se staly sestrami, tak závodně šermovaly.
Dostaly vůbec nějaký výcvik?
Když vrazí ten klacek dovnitř, ucuknu. Každý by ucuknul. Já určitě.
A ony: „Necukejte se.“
Jak to mám udělat? Vždyť je to hotový výpad.
A ony za vámi. Jdou po vás a vytřou vás.
Snažil jsem se je odstrčit nohou.
Mám vás centimetr od mozku.
Není to zase tak těžké.
Myslím to vytření. Když si to ale děláte sami.
Víte, jak daleko zajít. Takhle to jde dovnitř.
Má to dvě části. Tohle je první. Pak nakloníte hlavu dozadu
a projde to i tou mystickou oblastí.
Jakmile jste tam, jste blizoučko nosohltanu.
Když se ho dotknete, hned to poznáte.
Pak pomalu otáčíte štětičkou.
V tu chvíli vám vyhrknou slzy.
Čisté blaho. Fakt.
Jsem starý, sexuálně neaktivní muž.
Takhle si dělám dobře.
Vytíral bych si nos třikrát, čtyřikrát denně.
Jestli jste posedlé designovými kabelkami, ovládnu vaše dítě,
vaše neteře a synovce.
Limitované kabelky z krokodýlí kůže a tak?
Přiměju vaše dítě, aby vám je ze všech stran počmáralo.
Až to uvidíte, zmůžete se jen na: „To ne.…“
Stopy po peru jsou velmi tenké.
Zvláště po těch značky Horse. Umřete z toho.
Vy, dámy, vidíte takovýhle škrábaneček a nemůžete usnout.
Ačkoli ho nikdo jiný nevidí. Jen vy.
Když jdete ven, tu stranu schováváte.
Když kabelku ukládáte, myslíte na to, že si ji necháte v Paříži opravit.
Je to jako trn ve vašem srdci.
Takové strašení bolí.
Až pojedete do obchodního centra,
kde se těžko parkuje a budete couvat,
vyvolám ve vás pocit, že musíte zvednout telefon.
Zaparkujete. Jdete pryč.
Nakoupíte a vracíte se.
„Kde jsem sakra zaparkovala?“
A až budete vyjíždět z parkoviště, zapomenete kartu.
Nemůžete ji najít. Přijdete domů. Máte ji v peněžence.
Tak to bude.
Když váš muž dostane prémie,
budete si myslet, že vás někam vezme,
třeba na Maledivy nebo tak.
Ovlivním jeho myšlenky tak, aby za ty peníze koupil velkou motorku.
Vy dostanete blbou helmu
a kožený oblek, který si nikdy neobléknete.
Váš muž se s tou velkou motorkou bude cítit super,
jako Andy Lau.
A vy se ho budete držet jako klíště.
Manža se cítí v naprosté pohodě. Vy si musíte nějak poradit.
Když se ho nebudete držet, nebude vědět, kam má jet.
Je horko a potíte se. Jezdíte s ním. Pak se mu zachce na dlouhý výlet.
Třeba z Bangkoku do Chiang Rai?
Vy se jen držíte, s každým bržděním se srážíte helmami.
Pokud trpíte nespavostí nebo spíte lehce, nepřijdu takhle.
Budu komár. Jeden.
Vystartuju, sotva zhasnete.
Přinutím vás rozsvítit a hledat mě.
Hodně štěstí.
Myslíte si, že mě máte. Ale podíváte se a nic.
Budu ten komár.
Jestli se bojíte gekonů,
ovládnu gekona,
který se vám přisaje na okno auta.
Spatříte mě, hned jak vyjedete na placenou dálnici.
Uvidíte moje zeleno-červené břicho.
Přímo na dálnici. Bez úniku.
Postříkáte okno z ostřikovačů.
Tu máš. Pořád je tam?
Tu máš stěrače!
Odpadni a zabij se. Cože? Pořád tam je?
Teď na straně řidiče.
Ještě blíž než předtím.
Přímo před vámi. Otevřete okno
a pokusíte se ho srazit na dálnici.
Zasáhnete ho. Vleze vám dovnitř.
Při praní ponožek
vždy jednu ztratíte.
Zvlášť v pračce.
Zvláště ty potištěné, co máte tak rádi.
Vyperete a jedna ponožka při vybírání z pračky zmizí.
Pak další a další.
Už nemáte dvě ponožky do páru.
S každou ponožkou jinou budete vypadat blbě.
Hromadu lichých si schováváte.
Ani za půl roku k nim však žádnou ztracenou nenajdete.
Přestanete doufat a vyhodíte je.
To je moje chvíle. Jednu po druhé vám je začnu vracet.
Až budete koncem měsíce nakupovat
v Big C nebo v Tesco Lotosu,
zadělám vám na problémy.
Před vámi ve frontě stojí tetka.
Pokladní na ni: „Paní?
Tohle mango nemáte zvážené. Nemá čárový kód.“
A jéje. To bude nadlouho. Paní ho nechce jít zvážit.
Pokladní má moc práce. Žádní zaměstnanci kolem.
Vězíte tam, až si řeknete: „K čertu s tím.“
Přejdete do jiné fronty. Čekáte, až na vás přijde řada.
Konečně.
„Vážení zákazníci,
prací prášek, který si kupujete, máme právě v akci.
Za jeden koupený další zdarma.“
Co teď? Jestli ho chcete, musíte si pro něj dojít.
Spěcháte.
A jste hamižní.
Hamižnost vítězí. Opustíte frontu.
Když se vrátíte,
všechny fronty jsou hrozně dlouhé.
V té nejkratší vidíte tetku. Stoupnete si za ni.
Má vrchovatě naložený vozík.
A platí něčím, čemu se říká
„účtenkový kupón“.
Dámy vědí, o čem mluvím.
Utratíte 800 bahtů, dostanete 40 zpátky.
Pane jo. Tak se připravte.
Pokladní začne zapisovat a přepisovat,
protože musí zboží seskupovat po 800 bahtech.
„650 bahtů… 680…
podejte mi to zelí.
Aha, se zelím je to 900. Dejte ho pryč. Vemte místo něj tohle.“
„Vyměňte čaj. Ten může počkat.“
„Teď mi podejte ten prášek na praní.“
Zadat. Vymazat. Zadat. Vymazat.
Panebože, já chci pryč.
Prvních 800 bahtů je hotových.
Mnoho dalších čeká.
Paní vytáhne další kupóny. Slevový cyklus se točí dál.
Účet za účtem. Dál a dál.
Konečně poslední sestava. Skoro hotovo.
„To máte za 650 bahtů.
Musíte si ještě něco vzít, aby to bylo 800.“
No teda. Čekáme dál.
Čekáte, až na vás přijde řada.
Konečně budete moct vypadnout. Uděláte krok vpřed.
Pokladní vytáhne dřevěný trojúhelník.
„Omlouvám se, končí mi směna. Přejděte, prosím, k jiné pokladně.“
Nedělám věci, které nechci.
Ale vždy zkouším něco, co jsem ještě nedělal.
Víte, osobně
nechci strávit zbytek života cestováním kolem světa
nebo skákáním na gumě z vrtulníku.
To není nic pro mě. Mám raději mystiku.
Zajímají mě záhadné věci, které vás nutí přemýšlet, je-li to pravda.
Jako nágové.
Existují doopravdy?
Jel jsem si do Chang Rai vytvářet zásluhy.
Se mnou jeli Kong Huayrai a jeho žena,
Palmy, a její kamarádka Jae Nam. Chtěli jsme podpořit hlavní obraz Buddhy.
Když jsme tam byli, organizoval zrovna opat z kláštera v Nanu
sbírku, do které jsem přispěl.
„Děkuji, že pomáháte budovat příbytky pro naše mnichy,“ řekl.
„Rád bych vás do našeho kláštera pozval.
Pán Nága má pro vás dar.“
„Pán Nága? Dar od pána Nágy?“
„Ano. Sám jsem ho požádal.“
Já jen, hm.
Zeptal jsem se Palmy.
„Máme si jet pro dar od pána Nágy?“
A ona: „Je skutečný?
Jestli jo, mohlo by to stát za to.
Zkusíme to?“ A tak jsme jeli.
Nacpali jsme se do dodávky z Chiang Rai do Nanu.
Cesta trvala přes čtyři hodiny.
Klášter v Nan je v lesích.
Dorazili jsme kolem šesté večer. Stmívalo se.
Klášter byl obklopen lesy a stavělo se tam.
Byl čerstvě postavený.
Zčásti ze dřeva, zčásti z betonu.
Asi takhle velký. Dlouhý jako scéna.
Na ploše vedle ubikací mnichů
se stavěl pavilon, na který jsme přispěli.
O deset metrů dál bylo lotosové jezírko bez lotosů.
Bylo to staré lotosové jezírko o velikosti basketbalového hřiště.
Před ubikací pro mnichy stál stůl.
Na něm ležela rýžová oběť v banánových listech ve tvaru nágy.
Byl tam také reproduktor vysoký jako ta židle a na něm mikrofon.
V lese svítila červená a oranžová světla,
aby opat neztratil cestu.
Když jsme dorazili, pomysleli jsme si: „Pěkná pustina.“
Slunce zapadalo. Stmívalo se.
Byli tam dva mniši, opat a převor.
Převor prováděl obřad.
Opat nás požádal, abychom si sedli.
Chvíli jsme si jen tak povídali. Dostali jsme vodu.
Převor nám sdělil:
„Pán Nága přinese svůj dar v devět hodin.“
Tak jsme si povídali. Nebylo kde se najíst.
Všude byl jen les.
Povídali jsme si.
Až do devíti jsme se procházeli.
Pak přišel převor a povídá:
„Pán Nága to odložil na desátou.“
Ach. „A proč?“ zeptali jsme se.
„Pán Nága říká, že v této skupině někdo nemá úctu.
Když nemáte úctu, nedá vám dar.“
Nevím, kdo to byl.
Nemůžu se jen tak zeptat: „To vy nemáte úctu?“
To nejde. Tak jsme čekali do deseti.
Zabíjeli jsme čas hovorem s mnichy.
Opat seděl tady,
Kong Huayrai tady,
Jae Nam tady a já tady.
Palmy stála ve dveřích, ani uvnitř, ani venku.
Takhle stála.
Kong se zeptal opata:
„Otče, nevím proč,
ale když se octnu u Mekongu, rozbuší se mi srdce.
Jako bych měl omdlít.
Jsem dobrý plavec, ale bojím se jít do vody.“
„Byl jste v minulém životě nága,“ odpověděl opat. „Víte o tom?“
„Vážně?“
„Cokoli děláte, co se pojí s nágy, děláte velmi dobře.
Třeba písničky, které skládáte.“
„To je fakt. Psaní písniček mi jde snadno.
Vzbudím se a texty ze mě prýští.“
„To je ono.
Inspiruje vás vaše žena nága.
Míval jste ženu nágu.
Pak jste se znovu narodil jako člověk.
Pořád na vás čeká.“
„Tak proto se s každou rozejdu,“ odpověděl Kong.
„Ano, dělá vám problémy.“
„To proto, že jsi děvkař,“ pomyslel jsem si.
Kong povídá: „Jsem ženatý.
Teď se bojím, že se rozejdeme.
Můžu tomu nějak předejít?“
„Co tohle?“ na to opat.
„Zazpívejte nágovi.
Zazpívejte, co jste napsal.
Tu písničku ‚Ku Khong‘.
Zazpívejte ji tomu nágovi.“
„A kde je?“
„Přímo tady.
Lotosové jezírko je jeho palác.
Můžete mu tam zazpívat.
Ocení to a vše bude dobré.“
Kong mu uvěřil a odešel.
Mikrofon byl
na reproduktoru.
Les byl temný.
V chrámu moc světla nebylo. Skoro žádné.
Kong se dal do zpěvu.
Neflákal to. Dal do toho všechno.
Kde láska se nachází…
Jeho žena poslouchala. Jeho žena nága.
Jeho pravá žena byla uvnitř.
Je jedno, kdo to je.
Bude tam, nezmizí…
časem.
Brečel. Fakt.
Bylo to absurdní. Zpíval a brečel.
Jak zpíval, jeho hlas dolehl až dovnitř.
Jae Nam seděla před opatem.
Opatovo křeslo se trochu zvedalo.
Pod ním byla miska na almužny se svatou vodou
a svazek bambusových proužků.
Klasická klášterní sada.
Jae Nam se najednou rozčílila, jako by byla posedlá.
Všude je potetovaná jantrami.
Věnuje se černé magii, tetování a posvátné vodě.
Uctívá posvátné věci. Na zádech má vytetovaného tygra.
Takže Jae Nam vyskočila. Nebyla sama sebou.
Byla… tygrem.
Jéje, je z ní tygr. To je zlé.
Vyskočila jako to bývá v klipech
s iniciačními obřady.
Proměnila se v zatracenýho tygra.
Co to sakra je? Uskočil jsem.
Stál jsem zády ke zdi.
Všichni se rozprchli.
Ven…
Bude tam…
Vůbec netušil, že uvnitř řádí tygr.
Podlaha se otřásala.
Já jen: „Otče, pomoz nám!“
Opat měl svěcenou vodu. Popadl svazek bambusů a dal se do zpěvu…
Polil ji vodou, ale neuklidnil ji tím.
Jako když přiložíte na oheň.
Začala být ještě nevyzpytatelnější.
Teď už se ji nikdo neodvážil zastavit. „Co je s tebou, Jae Nam?“
Zatím venku…
Jae Nam je pořád tygr.
„Pomoz nám, otče! Prosím!“ povídám.
Vylil na ni už všechnu vodu. Nefungovalo to.
Došly mu nápady.
Prohrabával se věcmi kolem sebe
a našel lasturu,
jaké bývají na plážích v Bang Saen nebo Rayongu.
Byla necelého půl metru dlouhá.
Nevěděl, co si počít. Podle mě byl vyděšený.
Tak tou lasturou po Jae Nam hodil.
Hodil. Lastura ji trefila a odkutálela se.
A víte co? Tygr ji šel sebrat.
Proč? Aby na ni zatroubil.
Co to sakra je?
Žádná melodie. Jen vzduch.
Tygr troubil na lasturu.
Venku
plakal zpěvák pro svou ženu nága.
Cokoli přijde, zůstaneme silní.
Palmy stála ve dveřích.
Pozorovala obojí. Viděla všechno.
Ve tmě vykřikla Palmy:
„Co to kurva je?
Příliš náboženství.
Proč jsme tady, Note?“
Taky nevím! Netušil jsem, že se to může tak zvrtnout.
Jae Nam pořád troubila…
až jí došel dech a zhroutila se na matraci.
Já jen: „Co je tohle za mnohovesmír?
Jak jsem se sem dostal? Jsem tak zmatený.“
Jakmile se Jae Nam zhroutila,
všichni se uklidnili.
Donesli jí vodu k pití.
Perfektní načasování. Kong dozpíval, osušil si slzy a vešel.
Vstoupil a zeptal se: „Co je s Jae Nam?“
Ty taky! Co je k čertu s tebou?
Pak v mnišských ubikacích převor dokončil obřad a vyšel ven.
Dokonalé načasování.
„Tak dobrá.
Pán Nága je připraven.
Dostanete svůj dar.“
„Kde, otče?“
„Ty, mladý muži, vlez do lotosového jezírka.“
„Co? Proč tam mám lézt?“
„Je to Nágův palác. Bydlí tam.“
„Já?“
„Mám mu vlézt do domu?
Jako jeho večeře?“
Byla tma jako v pytli. Děsná. Žádné světlo.
Měli jsme jen chrámové baterky a baterky na telefonu.
Byli jsme jako omráčení, a tak jsme šli za opatem.
Pak opat povídá: „Dámy dovnitř nesmějí.
Špatně to na něj působí.
Dámy mají menstruační cykly. To negativně ovlivňuje jeho schopnosti.“
Takže dobře, žádný holky do rybníka. Palmy, nemůžeš.
Zatímco jsme se dohadovali, Jae Nam už tam vlezla.
Nepovažovala se za člověka.
Byla tygr.
Nikdo se ji neodvážil zastavit, aby ho nekousla.
„Otče, už je v jezírku.“
„No, já nevím…
Tak dobře.“
U lotosového jezírka velikosti basketbalového hřiště
nás opat přiměl chytit se za ruce.
Drželi jsme se za ruce a šli po celé délce jeden vedle druhého.
Pokud něco najdeme, máme si to vzít. Je to dar od Nágy.
„Dobrá,“ povídá opat. „Teď provedu obřad.“
Zapálil svíčku.
Vítr šuměl v korunách,
cvrčci cvrčeli a byla tma jako v pytli.
Taky jsme se báli.
Když jsem vešel do jezírka, sahala mi voda sem.
Na dně bylo bahno. Šlapali jsme v něm.
Bylo to lotosové jezírko, nebo aspoň bývalé.
Nové lotosy tam nebyly. Jen uschlé stonky,
které nás škrábaly do nohou, když jsme na ně šlápli.
S každým krokem se tvořily malé bublinky.
Byl tam pronikavý zápach. Ale my…
Fakt nevím, proč jsme to dělali, ale dospělo to až sem.
Opat povídá: „Tak jo.“
Hlas měl tichý, ale ve tmě byl zřetelně slyšet.
„Když něco najdete, neječte.
Nevyvádějte. Nedělejte z toho velkou vědu:“
Co?
Jsem v jezírku. Jestli přijde nága,
omotá se kolem mě, popadne mě za nohy,
opravdu mám zůstat v klidu?
Mám se nechat stáhnout?
Vážně?
Byl jsem celý popletený. Všichni se báli. Já, Palmyin partner,
řidič, všichni muži.
Byli jsme vyděšení. Jen jeden z nás byl rozjařený.
Někdejší nága.
Kong Huayrai. Vlezl tam celý. Plaval.
Zkoušel motýlka, protože tak nágové plavou.
Plaval o sto šest a užíval si to.
Mířil domů za svou ženou.
Tichem se rozléhalo naše plácání.
Opat zatím zpíval mantry.
Uprostřed najednou povídá:
„Slečno, vy na břehu,
prosím, zpívejte se mnou.
Mantru itipiso.
Zpívejte se mnou.“
Žena na břehu
nebyl nikdo jiný než
Eve Pancharoen,
naše drahá Palmy.
V absolutní tmě
lesa
bylo slyšet
Palmyin hlas zpívající singlovku,
jaká tu ještě nebyla.
Zatímco my čvachtali pořád pryč…
Itipisó bhagava arahám
Sammá sambuddhó
Vídždžáčaranasampanno
Sukató lokavidú
Anuttaró…
Naprosto surreálné.
Myslel jsem, že sním.
Čvachtáme v Nágově paláci,
zatímco Palmy zpívá „Itipisó.
Co je to za šílenost?
Čvachtali jsme se a hmatali kolem.
Najednou do tmy zakřičel Kong: „Note!“
„Co je? Co se děje?“
„Proplaval mi nohama!“
„Co?“ „Proplaval mi nohama!“
Co to sakra je?
„Existuje! Proplaval mi nohama.“
Myslel tím, že mu nága proplaval mezi nohama.
Vážně? Nerozřízl ti hřbetem koule?
Necítil jsem se o nic líp.
Byl jsem vyděšený. Pevně jsme si sevřeli ruce.
Ne, abys mě podplavával!
Nepodplavávej mě! Neškrť mě!
Šli jsme až na druhou stranu. Trvalo to několik minut.
Než jsme došli na břeh,
všechno kolem ztichlo.
Opat povídá:
„Nezastavujte se.
Zpívejte dál.“
Asi mluvil k Palmy.
„Mám od zpívání sucho v krku.
Sedím na hromadě citlivky.
Bolí mě zadek.“
Itipisó…
Došli jsme až na konec.
Nic jsme nenašli! Hrabali jsme se kolem a nic.
Byl jsem celý sklíčený.
Dohrabal jsem se až na okraj. Břeh byl asi metr a půl vysoko.
„Nic jsme nenašli,“ povídám opatovi.
„Hmm,“ opat na to.
„To se ještě nikdy nestalo.
Něco se muselo pokazit.“
„Pán Nága říkal, že jsme ho znevažovali.
Někdo ho musel znevážit.“
Kdo?
Já ne.
Já přišel pozorovat, víte?
Takže…
„Vlezu tam sám,“ řekl opat.
Sundal si roucho, zůstala mu jen spodnička,
a vlezl do jezírka.
Ale my si nechtěli dát druhé kolo.
Byli jsme celí od bláta a byla skoro půlnoc.
A víte, kdo s opatem šel? Správně. Ten chlap.
Pohupoval se nahoru a dolů.
Šátrali kolem.
Až na druhý konec. A našli to.
Fakt.
Křišťálovou kouli.
Opat tvrdil, že je Nágova. Asi takhle velká.
Vážila asi 70 kilo.
Byla křišťálově čistá. Vylovili ji, uklouzla jim.
„Kroutí se,“ prohlásil Kong.
Pořád jim klouzala.
Byla od bahna, víte. Pořád jim klouzala.
Nakonec zavolali řidiče, aby přinesl látku, v níž by kouli udrželi.
Zvedli ji. Bylo třeba asi šest lidí. Byla těžká.
Umyli jsme ji, odnesli ji na nosítkách do mnišských ubikací.
Obhlíželi jsme ji a obdivně vzdychali.
Kong měl obrovskou radost.
Vzdal jí úctu, umyl ji a osušil.
Nepřestával mluvit.
Nevěděl jsem, co si myslet. Byla velmi čistá a nádherná.
Přišla se podívat Palmy.
„Můžu to vidět?“
„Můžu se dotknout, otče?“ „Ano, klidně.“ Vklouzla dovnitř.
„Kvůli tomuhle jsme tak dlouho zpívali?
V Tha Phra Chanu jsou takových hromady.
Nakonec jsem ji nemohl převézt letadlem, protože byla moc těžká.
Museli jsme si k převozu do Bangkoku najmout dodávku.
Nakonec jsme ji dali Kongu Huayraiovi.
Byl štěstím bez sebe.
Představení by mělo končit. Právě teď.
Ale mně se ještě nechce. Můžu ještě chvíli zůstat?
Protože musím zmínit ještě
jednu osobu, kterou už nehodlám trpět.
Trpěl jsem ho osm let.
Co je? Vy taky?
Děláte si srandu.
Je tak trochu…
Řekněme, že se mu nechce odejít.
Psychologicky vzato chce vášnivě zůstat.
Ačkoli dělá jako, však víte:
„Cokoliv, co si lidé přejí, ano?“
Ale svým chováním ukazuje, že chce zůstat možná až do zasedání APEC
na počest své rodiny.
Nebo chce zůstat ještě čtyři roky,
aby to bylo dohromady 12 a měl nějaký rekord.
Ale protože nechce jít,
měli bychom mu splnit sen.
Pojďme splnit sen stárnoucímu muži.
Tak, aby nelitoval, že odchází.
V hloubi duše se chci připojit k jeho lidem
a pomoct mu s kampaní na další období.
Protože vím, že když se do toho pustí sám, zkazí to.
Víte, už je to provařená věc,
propagace a kampaň starým způsobem.
Známá také jako „falešné sliby“.
Slíbí se tohle a tamto.
Slíbí se zvednout minimální mzdu na 400 bahtů.
Když se to nesplní, smaže se diskuzní fórum.
Už toho bylo dost. Dnes prodává pravé já.
Buďte sví. Když vám lidé dají hlas, pak proto, že se jim líbí, kdo jste.
Víte? Říkám tomu
„tyranský marketing“.
Prostě světu řekneme, kdo jsme.
Nápad, který mám pro strýčka Tuu.
pochází z guvernérských voleb v Bangkoku.
Pouštějí z aut thajskou lidovou hudbu
se známými melodiemi a upravenými texty.
Melodie jsou velmi chytlavé.
Potom pravdivě zveřejní vaši kvalifikaci.
Co jsem slyšel, znělo takhle.
Slyšíte ozvěnu.
Venkovskou atmosféru.
Zesilte echo, prosím.
Jede vám to kolem domu.
Vyslovím kouzelné zaklínadlo.
Ať vaše srdce zvolí starý plamen.
Stejného premiéra.
Pojďme všichni,
pojďme hlasovat.
Zvolíme strýčka Tuu.
Pak zveřejníte svou kvalifikaci.
Troufalý.
Nespolehlivý.
Nechali nás, abychom se postarali sami o sebe.
Troufalý.
Nespolehlivý.
Dává prostor současným problémům.
Vytváří nové.
Musíte lidem říct, co mají čekat, ne?
Dává prostor současným problémům. Vytváří nové.
Zajišťuje transparentnost.
Ale nepřipouští kontrolu.
Připraven čelit problémům
vším intelektem, který má,
a všemi 84 000 mozkovými buňkami.
Jeho nejsilnější stránkou… je hlava.
Jeho nejsilnější stránkou je hlava.
Jeho nejslabší stránka je její vnitřek.
Umí to se slovy.
Ještě lépe bez nich.
Premiér, který řeší problémy země skládáním písní.
Tolik nových písní. Proč neudělat album?
Problémy země řeší skládáním písní.
Své vlastní problémy řeší agresivitou.
Otázky, které může zodpovědět, zastře hněvem.
Muž, který se zavázal národu.
A ne jen jednomu.
Zavázal se mnoha národům.
Jeho poslední závazek je půjčka z Japonska.
Náš dluh je teď na desítkách milionů bahtů.
Zachovejme klid a splaťme dluhy společně.
Předejme je dětem.
Proč, ptáte se?
Protože naše generace je zaplatit nemůže.
Neopisujeme ničí politiku.
Hlasem pro Chadcharta získáte práci, práci, práci.
Ale hlasem pro strýčka Tuu vám nezbyde než se modlit.
A být naštvaný, naštvaný, naštvaný.
Přerušme teď na chvíli kampaň.
Přejděme lidem, kteří klevetí v ulicích.
Problém je,
že v téhle zemi jsou dva lidé,
kteří kdykoliv promluví,
strašně se rozzuřím.
Jsou to strýček Tuu a Kratik.
Je to s nimi…
„Pane,
jak vyřešíme dopravní zácpy?“
„Dopravní zácpy jsou dobré. Předcházejí nehodám.“
Byl tuhle hlavním hostem. Strýček Tuu byl hlavním hostem…
na thajském zasedání 5G.
Byla to technologická konference.
Předsedal technologickému zasedání.
Zlatým hřebem toho dne bylo, když prohlásil,
že má tolik práce,
že kdyby byl počítač, už by se z toho tempa zhroutil.
Pane, prosím, zhluboka se nadechněte a probuďte se.
Nejste počítač.
Počítače mají výpočetní jednotku…
a taky mají paměť.
Vy nemáte ani jedno.
Vy jste jen klávesnice.
Dokonce ani monitor tu není.
Není kde zobrazit vaši práci.
Někdo by vás dokonce mohl nazvat psacím strojem. A starožitným.
Je to otravné?
Ano.
Mám pro vás prostou otázku. Řekněme, že podnikáte.
To nejspíš nějak každý z vás.
Řekněme, že u vás někdo žádá o práci
s přístupem:
„Myslíte, že to chci dělat?“
„Nechcete to vyzkoušet?“
Představte si, že takhle někdo žádá o práci.
Zaměstnáte ho?
Je to prostá otázka.
A pro nás teď taková osoba pracuje.
Má to budoucnost?
Kolik žije v Thajsku lidí?
Je to 67 nebo 76 milionů?
Nějak tak. Desítky milionů lidí.
Představte si nás všechny v jednom letadle.
Je to obrovské letadlo. Jmenuje se Thajsko.
Normálně letadla řídí zkušení piloti.
Že jo? Letadlo řídí pilot.
Momentálně ale u řízení žádný schopný pilot není.
Kdo je teda v kokpitu? Ochranka.
Ujasněme si to nejdřív. Já ochrankami nepohrdám.
Lidé se rodí s různými dispozicemi.
Máte rád čísla? Buďte účetním.
Máte rád klid a ústraní? Buďte mnichem.
Rád se perete? Buďte boxerem. Rád vaříte? Buďte kuchařem.
Každý má své místo.
Máte rád tituly a hodnosti? Disciplínu? Buďte vojákem.
Máte rádi pořádek a bezpečí?
Buďte členem ochranky.
Svět potřebuje každého.
Ale to neznamená,
že je ochranka
dobrá k pilotování letadla.
Zhluboka se nadechněme.
Momentálně náš národ pilotuje ochranka.
Stoupenci strýčka Tuu, vyslechněte mě.
Netvrdím, že je špatný člověk. Vyslechněte mě.
Taky jsem ho míval rád.
Netvrdím, že je špatný člověk.
Umět pilotovat letadlo je něco jiného než být dobrý člověk.
Řekněme, že potkáme mnicha.
Dělá dobré skutky a řídí se 227 pravidly chování.
Požádáte ho, aby pilotoval letadlo? Ne.
Ctnost a dobré skutky nezvednou
do vzduchu Boeing, který váží 200 tun.
V tom musí být jasno. Jde o odbornost.
Náš národ pilotuje nepilot.
A protože neví, jak se to dělá, když má…
Když lidé dělají věci, které neumějí,
jen něco hrají.
Řekněme, že jste šéfkuchař.
Neumíte vařit, ale dostali jste tu práci. Co dělat?
Obléknete si uniformu a budete hrát.
Když vám řeknou o recept, rozzuříte se.
Zaženete je řevem. To je mechanismus přežití.
Řekněme, že jste fotbalový trenér. Neumíte hrát.
Co dělat? Předstírat.
Politováníhodný pohled. Oblečete se jako fotbalový trenér
a řvete: „Hej! Dopředu! Dělej! Běž!“
Ale víte vůbec, jak se to hraje?
Takhle řídí to letadlo.
Pasažéři to cítí. Nemyslí si, že je to lump.
Jen jsou zvědaví, kam s nimi doletí.
Je špatné se ptát, kam letíme?
Jako cestující chceme vědět, kde přistaneme.
Když to zmíníme, křičí na nás.
„To je na 20 let.“
No, a kde budou během té doby zastávky?
A kdyby mělo letadlo problém,
třeba s tlakem, jídlem nebo ucpanými záchody,
neví nic, když se zeptáme.
Když někdo neumí pilotovat, může aspoň číst příručku.
Bohužel nám to nepomůže, protože ta je anglicky.
Moje angličtina také není tak dobrá.
Ale neměl by tu práci dělat někdo, kdo si ji umí přečíst?
Číst místo toho časopis Domov a zahrada není řešení.
Není vhodná doba na výzdobu.
Nelze se na něj spolehnout. Nemá odpovědi. Tak se ptáme druhého pilota,
který je nezkušený.
Strčíme do kopilota a dobré nebe, ten chlap spí.
Šťouchneme do něj a ptáme se.
„Nemám ponětí.“
Letět někam
a nevědět kam…
Nemluvě o dvacetiletém plánu.
Pro vás je už 20 minut dlouho.
Takové jsou pocity našeho národa.
Nevíme, kam směřujeme.
Jestli máte lidi rád, jak tvrdíte,
vy i váš druhý pilot
byste se měli katapultovat.
Nebojte se, že ztroskotáme. Můžete spustit autopilota.
Cestující už si pilota najdou.
Umí to spousta lidí. Lidé si je najdou.
Nedělejte: „Ne! My někoho sami vybereme:“
Nenechávejte za nás vybírat 250 senátorů.
Jen chviličku.
Můžu si nechat tohle světlo?
Vy v té černé košili. Nejste voják, že ne?
Pojďme to probrat. Všichni tleskali, až na vás.
Věc se má tak…
měl byste vědět, že má slova nejsou má.
Někdo mě proklel, pamatujete?
Nic nám to neodnese…
Itipisó bhagava araham…
Nejsem sám sebou.
Nehlaste mě, jo?
To je tak,
v životě jsem neviděl
takový projev solidarity.
Jen si to vemte. Když má strýček Tuu narozeniny…
bude to ve zprávách, na Facebooku.
Komentáře jsou solidární.
Dělám si srandu z každé vlády.
Ať to byla Yingluck, Abhisit nebo Taksin. Dělám si srandu ze všech.
Ale nikdy jsem nezažil takovou solidaritu.
Všechny komentáře k jehu narozeninám říkají to samé: FU.
Ty vole, to jsem ještě neviděl.
- Je to tak? - Je.
Všichni mu vzkazují, aby se soustředil a chápal.
„Focus“ a „Understand“.
Taková jednota.
Takže pokud po tomto představení
zmizím z novin,
médií nebo zpráv, říkám vám rovnou, že jsem se nestal mnichem.
Nemyslete si, že Udom zvolil osamělý život mnicha.
Myslím, že mě unesete. Vy.
Ale zpátky ke kampani.
Skoncovali jsme s lidmi, blázny, nágy a pomluvami.
Předstíráním.
Pojďme pokračovat v kampani.
Auto jede dál.
Toto je pozvánka všem thajským občanům.
Pojďme společně bránit zemi
před posunem vpřed.
Chraňme zem před posunem vpřed,
Zvolme strýčka Tuu
Strýček Tuu je nejlepší volba.
pro ty, kdo žádnou nemají.
Dobrou noc vespolek. Děkuji, že jste přišli. Mám vás rád.
Mám vás rád. Děkuji.
Vy ještě nejdete domů?
Ne!
Děláte si srandu, že jo?
Chceme ještě!
Co se děje?
Chceme ještě!
Dobře. Jen kousek.
Svlékněte se!
Zůstaneme do rána!
Pane vojáku,
můžete jít nachystat oddíl.
Stejně je tu jen jeden východ. Z toho se nedostanu.
Stand-up komedie obvykle končí smíchem,
jak jste viděli.
Ale asi už jsem dost starý, abych ji tentokrát mohl zakončit jinak.
Nemyslím ukončit svůj život.
Dostalo se mi poučení, o něž se chci podělit.
Od té doby, co mi došlo,
že mi na Zemi moc času nezbývá,
žije se mi lépe.
Jsem méně zvědavý na ostatní.
Mám víc času být zvědavý sám na sebe.
Pomohlo mi to si uvědomit,
co doopravdy chci
a co chci, aby mě ostatní viděli dělat
nebo čím být.
Hodně mi pomohla věta: „Tohle mi vyhovuje.“
Tohle mi vyhovuje.
Ať je něco v módě nebo ne, nové či staré, otevřené či zavřené,
tady nebo tam, pohodové nebo luxusní, je mi to jedno.
Pro jiné to může být super, ale mně to nevyhovuje.
Vezměte si ty super vozy s křídlovými dveřmi.
Jiným to připadá super, ale mně nevyhovují.
Mámě se do toho těžko leze a mně taky.
Moje žena a děti je nemohou použít.
Kde bych zaparkoval na trhu?
Trefil bych dveřmi střechu stánku.
Nevyhovuje mi to.
Nebo ti, co mámě dokazují vděčnost tím,
že před ní hodí balík peněz a řeknou, že jsou vděční.
Je to hezké, ale mně to nevyhovuje. Dělám to raději převodem.
Když nejsou prostředky, můžeme místo toho nabídnout masáž nohou,
zatímco ona sleduje S mikrofonem bez dluhů,
kde navěky vítězí Ryan.
Každý má své představy
o pohodlí, štěstí a úspěchu.
Jsou to představy, které vyhovují jejich životům.
Nemůžeme si půjčovat a nosit šaty cizích lidí.
Představte si, že si půjčíte ohoz od Ice Apitsady.
Je to body, které se před oblečením musí natřít olejem.
Jí to vyhovuje, ale zkuste to navléknout na sebe.
Když se to nehodí, tak se to nehodí. Vyhovují nám jiné věci.
Problém většiny dnešních lidí
je v tom, že přebírají představy o úspěchu, štěstí a pohodlí od ostatních.
Všichni se chtějí mít dobře. Každý chce být strašně bohatý,
stát se přes noc miliardářem, jak slibují knihy o osobním růstu,
jak učí životní koučové, jak se říká na podcastech,
jako se to stalo youtuberům.
Chtějí, abychom byli všichni superbohatí. Spojení s vesmírem.
Otevřete mysl. Představte si spoustu peněz.
Požádejte vesmír, ať vám do tří dnů pošle bohatství.
Copak je vesmír tak poddajný?
Tak ho nechte, ať nejdřív vyléčí závislost vašeho partnera na hazardu.
Ať zařídí, aby si vaše děti uklízely hračky.
Kdyby to bylo tak snadné, každý by byl bohatý. Nebyly by třídy.
Kdo by nám řídil taxíky? Kdo by řídil vlaky?
Kdo by nám vařil a servíroval?
Svět tvoří lidé ve všech situacích.
Probuďte se.
Jen jedno procento lidí na světě,
jedno procento v této zemi jsou ultraboháči.
Život je jako maraton.
Z deseti tisíc lidí doběhne do cíle první jen jeden.
Nikdy jste neviděli maraton,
kde by první doběhlo všech deset tisíc.
Probuďte se. Není to reálné.
Je to jen procento.
Ti boháči s krásnými životy,
co ukazují fotky na Instagramu, ti superbohatí?
Nechte je být bohatými. Přejte jim to.
Nepotřebujeme nosit jejich oblečení.
Tak jsou bohatí, no a co?
Nemusíme být tak bohatí a stejně můžeme být šťastní po svém.
Bohatí na přátele, zdraví, smích.
Jsou i jiná bohatství.
My tomu jednomu procentu tak závidíme,
ale co když nemají přátele nebo pevné zdraví,
co když jim chybí smích nebo obdiv?
Tomu říkám chudoba.
My jsme bohatší.
Smrt není děsivá. Ani trochu.
Mnohem děsivější je být živý, ale nešťastný.
Nedělat to, co máte rádi. Co vám vyhovuje.
Trčet u něčeho, co vás nebaví.
Když nejste sami sebou,
nelišíte se od živé mrtvoly.
To si zapamatujte.
Tohle mi vyhovuje.
Žijte tak, jak vám to vyhovuje. Dobrou noc vespolek.
Překlad titulků: Jiří Zbořil