Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Aplodit Udom Taephanichille!
Huomasin vasta neonkyltit.
EI KOVIN SÖPÖ
Kiitoksia.
Jos sul lysti on, kädet yhteen lyö
Olen kaivannut esiintymistä.
Kaipasimme sinua.
Ilahduttavaa.
Saisinko…
Saisinko parrasvaloja tänne.
Tätä olen odottanut.
Nyt tiedän, miltä Srisuwan Janyasta tuntuu.
Haluan pyytää anteeksi -
varotoimia tänne tullessanne.
On seurattava hallituksen määräyksiä.
Se saattaa olla ärsyttävää.
Ruuhka oli paha.
Tuolla on jokin protesti jotain poliitikkoa vastaan.
No…
Annetaan mielenosoittajille anteeksi,
sillä he ahkeroivat puolestamme.
Kohennan kyllä fiilistänne.
Ilman määräyksiä joutuisimme taas lykkäämään show'ta.
Tiimini aneli minua lähtemään temppelistä tämän takia.
Koko firma oli siellä.
Koko firma anelemassa minua riisumaan kaapuni.
"Muuten et ehdi valmistautumaan show'hun."
Heitin kaavun nurkkaan, ja show'ta lykättiin taas.
En lähtisi enää ikinä luostarista.
Munkkina opin paljon.
Se oli elämäni parhaita päätöksiä.
Monia hyviä tarinoita.
Yksi parhaimmista -
oli kuoleman pohtiminen.
Opettajat sanoivat:
"Kuolemme pian."
Kun niin sanoo joka päivä, se jää mieleen.
Sitten ymmärsin.
"Jummi, kuolen pian."
Synnyin. Nyt vanhenen.
Sairaudet.
Nyt olen sairausvaiheessa.
Viisikymppiset samastuvat.
Meitä riivaavat polviongelmat, jalkakivut, välilevyjen ongelmat,
närästys, refluksi.
Käymme tarkastuksissa ja teemme muka oikein -
ottaessamme eri rokotuksia,
käydessämme paksusuolen tähystyksessä, jossa yksi putki -
työnnetään kurkkuun, toinen pyllyyn.
Ne kohtaavat keskellä.
En minä sellaista vapaaehtoisesti halua. Mutta pakko on.
Koin juuri ikävän jutun.
Tarkastutin eturauhaseni.
Nuoret miehet eivät ymmärrä.
Teidän ikäisenänne en minäkään tiennyt siitä mitään.
Viisikymppisenä se on pakollista.
Luulin, että lääkäri käyttäisi -
vain stetoskooppia -
kiveksiin -
nähdäkseen, sykkivätkö ne oikein vai onko siellä syöpä.
Eihän se niin mennyt.
Lääkäri änkee sormensa potilaan pyllyyn.
Kyllähän se yllätti.
"Ei kai."
Näin on.
Etsin heti mieslääkärin.
Viehättävää naislääkäriä -
moiseen tehtävään.
Naiset kai samastuvat.
Kun käytte papakokeessa,
tuskin haluatte mieslääkäriä siihen.
Etenkään viehättävää.
Hän ei ole miehenne. Ette tiedä, miksi edes piittaatte.
Sama täällä.
Etsin siis mieslääkärin netistä.
Löysin tri Arkanayn.
Soitin, kerroin nimeni.
Hän näki nimen "Udom Taephanich."
Hän sanoi: "Herra Note,
voisitteko tuoda fanituotteitanne minulle?
Vaikkapa lahjapakkauksia.
Vilttejä, nukkeja, mukeja. Antaa tulla vain."
Minä siihen: "Oletteko fani? Mukavaa."
"En, mutta avustava hoitaja on suuri faninne.
Todella suuri fani.
Hän tuo vanhoja levyjänne nimmaria varten.
Tuokaa fanituotteitanne."
Niinpä vein.
Hoitaja oli vastassa parkkialueella.
Tiedättehän, kun fani tapaa julkkisihastuksensa.
Hän hyppelehti ja sanoi: "Note!"
Hyvin kirkkaalla äänellä.
Otimme kuvia, annoin tuotteet ja nimmarin.
Kaikkea, mitä fani haluaa. Hän ilahtui.
Sitten hän vei minut tutkittavaksi.
Huone ei ollut iso.
Tavanomainen lääkärin huone.
Minun piti riisua housut.
Riisuin housut ja jätin paidan ylleni.
Sitten minun piti laittaa makuulle kädet polvieni ympärillä.
Osallistutte hyvin.
Kuulkaahan.
Haluan teiltä sympatiaa.
Tämä on aivan uusi kokemus minulle.
Yleensä näkisin yleisön hymyilevän -
tai heidän ilmeensä, jotta tiedän, ymmärtävätkö he vitsini.
Ajatelkaa nyt itse.
Näyttää, että murjotatte.
Näen vain silmät.
Ja ne vain seuraavat minua edestakaisin.
Ne eivät hyppää päästä ja kerro, ymmärsittekö jutun juonen.
Naurattaminen on jo tarpeeksi vaikeaa.
Piilonaurut ovat vielä vaikeampia.
"Minä en paljasta mitään."
Nyt näen… Tämä tyttö tässä.
Näen vain silmät ja…
Hän on aivan: "Ihan sama".
Pelottavaa.
Joten reagoikaa jotenkin edes.
Hieman vain.
Olkaa mieliksi, jotta tiedän.
Noin juuri.
Onpa kilttiä. Kiitoksia.
Parempi.
Minun piti siis heittää makuulle kädet polvieni ympärillä.
Minulla ei ollut housuja. Pyllynreikä oli tässä.
Makasin siinä niin.
Pelkäsin, että jokin erehtyy reikääni.
Sitten kuulin lateksihanskat.
"Naps, naps."
Siinä vaiheessa -
luulin tohtorin levittäneen jo vaseliinia sormiinsa.
Sitten -
tajusin…
Huone oli hiljainen.
Tajusin, ettemme olleet kahden lääkärin kanssa.
Tunsin jonkinlaisen energian,
vahvan sellaisen.
Tässä olen minä. Tunnen toisen energian.
Jokin hehkui vahvaa energiaa.
Niinpä kurkkasin.
Siinä fanityttöni oli.
Hän ei ollut kaukana pyllynreiästäni.
Kosketusetäisyydellä.
Hän näytti fanittavan.
Voitteko kuvitella?
Ei näin tulisi tapahtua.
Peitin pyllyni.
"Tohtori, odottakaa."
"Mitä?"
"Tämä ei ole soveliasta."
"Mikä niin?"
"Hoitaja."
"Älkää viitsikö. Antaa fanin katsella."
Fanin ei tulisi nähdä tällaista.
Jos pyllynreikäni olisi silmä,
meillä olisi suora katsekontakti.
Fanin ei tulisi nähdä tällaista.
En tiedä, millaiseksi hän kuvitteli minut ennen tätä.
Mistä hän muistaa minut.
Mutta kun fani on nähnyt pyllynreiän,
karvaisen sellaisen…
Kuvitelkaa.
Kuvitelkaa olevanne Nont Tanontin,
Tik Jetsadapornin tai Nadechin fani.
Kuvitelkaa olevanne hoitaja,
ja Nontin peräreikä olisi aivan tässä.
Sellainen kuva jää verkkokalvoille.
Seuraavassa konsertissa -
tai jos törmäätte häneen muuten,
ette näe vain Nontia,
vaan Nontin ja karvaisen peräreikänsä.
Kappaleet eivät kuulosta enää samalta.
Sanoin: "En hyväksy tätä.
Pyytäisittekö häntä poistumaan?"
"Miten sitten teemme tämän. Hän pitelee vaseliinia."
"Pystymme siihen kahden. Pistäkää kätenne vain sinne."
Hoitajaa nauratti poistuessaan.
En tiedä, kuvasiko hän sen.
Liukastetta saatuaan -
tri Arkanay änkesi sormensa pyllyyni.
Taivaan vallat.
Reikä on aina ollut uloskäynti.
Yksisuuntainen katu. Mikään ei ole mennyt toiseen suuntaan.
Huudahdin, kun toiminta alkoi.
Se oli epämiellyttävää.
Ei lainkaan helppoa.
Tohtori käski rentoutumaan.
"Hengittäkää rauhassa. Ensimmäinen kerta on vaikein."
Sitten hän työnsi näin.
Voi pojat. Silmäni vuotivat.
Sinne sujahti.
Sitten hän pyöritteli sormeaan.
Eturauhanen on kuin cashew.
Niitä on kaksi.
Tohtori etsi patteja.
Jos sellaisia on, syöpä on mahdollinen.
Sitten täytyy leikata.
Tohtori hieroi sormellaan. Se sattui.
Mutta hän oli hellä.
Itkin ilosta.
Se herätti homopuoleni.
Halusin hänen jatkavan.
Rehellisesti.
Hän liikutteli sormeaan -
ja selitti sanoja englanniksi.
En halunnut sen loppuvan.
Se tuli alitajunnasta.
Kun hän alkoi vetää sormea ulos, pysäytin hänet.
Kuulin sen TikTok-biisin.
Olemme jutelleet sairastelusta.
Seuraavana tulee kuolema.
Olen kysynyt itseltäni:
"Miten tulee elää ollakseen täysin tyytyväinen -
ennen kuolemaansa?"
Pohdin asiaa. Kirjoittelin paperille.
65 on hyvä ikä minulle.
Silloin voi kuolla ylväästi.
Silloin pääsee vielä kävelemään ja muistaa asioita.
Kenenkään ei tarvitse kääntää, pestä tai ruokkia minua.
En ole vielä letkuissa.
En piittaa siitä, kauanko elän.
Vaikka saisin laatan 130-vuotispäiväksi.
En tiedä, mitä tekisin sillä.
En piittaa, kauanko elän.
Piittaan elämänlaadusta.
En halua olla vanhus, joka elää 80-vuotiaaksi.
Silloin ei pääse kävelemään,
vaan tukijoukot tarvitaan molemmin puolin.
Silloin ei pääse kunnolla kävelemään.
Sitä kompastelee.
Tai jos on puheenjohtajana kokouksessa, sitä nukahtaa aina istualtaan.
Eduskunnan väittelyissä -
muut haluat selityksen budjetista.
Sehän kestää aamusta yöhön.
Kun olisi minun vuoroni,
joku tönäisisi, ja sanoisin:
"Se ei ole totta."
Ja kävelisin pois.
Oikeasti.
Tapahtuuko näin muualla maailmassa?
Ihmiset väittelivät, ja pitää vain sanoa: "Se ei ole totta."
Jos vanhuus on sellaista, paras jättää se väliin.
Jos kuolen 65-vuotiaana, se sopii.
Minulla on siis enää 11 vuotta jäljellä.
Olen 54-vuotias.
Enää 11 vuotta eloa jäljellä.
Siitä voi leikata yhden jo pois.
Sanotaan, että se on jo tuhlattu.
Turhuuteen.
Kaikki tuhlaavat aikaansa turhaan paskaan.
Esimerkiksi -
Netflixin selailuun.
Klo 21 ennen nukkumaanmenoa haluamme katsoa leffan.
"Yksi vain tai myöhästymme töistä."
Ensin tarkistamme top kympin.
"Olen nähnyt nämä."
"Gangubai, katsottu."
"Nähty ja nähty." Etsintä jatkuu.
Mitään ei löydy.
"Suositut". Mikä on suosittua nykyään?
"Ei minun juttuni."
"Liian jännä, en saisi unta.
Ei kauhuleffoja. En pidä näyttelijästä."
Etsintä jatkuu.
Sitten "Oscar-voittajat".
Ne ovat vanhoja. Vuosien Oscar-voittajat.
Etsintä jatkuu.
Päätöstä ei ole tehty.
Tsekataan korealaiset draamat.
Näyttelijät ovat söpöjä.
Hyvältä näyttää, mutta liian pitkiä.
Useimmat ovat sarjoja.
Jos siihen jää koukkuun, liemessä ollaan.
Sitä pääsee töihin vasta puolilta päivin. Ne katsotaan pitkinä viikonloppuina.
Etsintä jatkuu. Emme osaa päättää.
Tartumme viimeiseen oljenkorteen:
"Oma lista".
Kylläpä se onkin täynnä.
Katsotaanpa.
"Katsoisinko tämän?"
En osaa päättää.
Lopulta sitä vain "jatkaa katselua".
Jatkamme siitä, mihin jäimme.
Nyt kun päätös on tehty,
pistämme homman pyörimään.
Ei hajuakaan, mistä on kyse.
Emme enää tiedä, mihin jäimme.
Emme muista, mitä aiemmin tapahtui.
Aloitamme alusta.
Palaamme ekaan jaksoon.
Juuri kun katselu on alkamassa…
Nukahdamme kake kädessä.
Aika meni hukkaan.
Hukkaan se menee myös puhelinta selatessa.
Siinä menee paljon aikaa hukkaan.
Unohdetaan TikTokit sun muut.
Tuhlaamme aikaa tämän katseluun.
Moni tanssii näin.
Siihen jää koukkuun.
Etenkin Instagramissa -
syötteeseen tulee julkkiksia.
Sitä saa päättää, kenen elämää nuuskii.
"Tämä. Mitä?
Hän on raskaana. Kuka on isä?
Ai, täällä he menivät kihloihin.
Mies on rikas. Kuka hän on?
Ai, hän.
Missä he menivätkään kihloihin?
Ai, häämatkalla oltiin oikein kunnon kohteessa.
Tallennan sen, jotta minäkin voin käydä.
Jaa, kakku ostettiin tuolta.
Mitä hänellä on yllään? Tilaan saman asun.
Entä kengät? Amina Muaddia.
Mikä se sellainen merkki on?
Kuulostaa kanabiryanin myyjältä.
Amina Muaddi? Onko se merkki?"
Sitten sen googlettaa.
Amina Muaddi.
Googlessa silmille tulee mainoksia.
Se maksaa 1 850 bahtia Lazadassa.
Shopeessa 815 bahtia. Ei paha.
Ei muuta kuin Shopee auki.
Amina Muaddihan se siinä.
Mutta sitten näkee "samanlaiset tuotteet".
Sitä tarttuu ehdotuksiin -
ja näkee hyttyslätkät. Miten ne ovat samanlaisia?
Sitten muistaa,
että halusi ostaa hyttyslätkän viime viikolla.
Mutta nyt se maksaa vain 199 bahtia.
Se on uusi malli, jonka voi ladata.
Siihen syttyy violetti valo.
Silloin se houkuttelee hyttysiä lataantuessaan.
Kun se on ladattu, sitä vain heilauttelee ja se tappaa kaiken.
Pakko-ostos.
Sen klikkaa koriin.
Huikeaa. Mutta siinä lukee: "Osta kaksi, säästä 15 %".
Sitä ei voi ohittaa.
Siinähän on alennus.
Katsotaanpa.
Sama puoti. "Samanlaiset tuotteet".
Kärpäsansat.
Niitä saa sata 150 bahtilla.
Yhden saa reilulla bahtilla.
Miksi jäädä odottamaan muita alennuksia.
Alennusta saa nytkin.
Lisätään se koriin. Nyt siellä on kaksi tavaraa.
Sitten silmille iskee: "Osta kolme, saa ilmainen toimitus".
Mitä sitä odottelemaan? Ostoksille vain.
Kolmas tavara ei ole mikään erityisesti haluamani.
Sillä vain täyttää tyhjyyden sisällään.
Jatkan selailua.
Näen mustapääkoukun.
Hullua. Siihen saa laturinkin. 99 bahtia.
Normaalisti se maksaa tonnin Tai ainakin satasia.
Yhtäkkiä nahkaan ilmestyy mustapäitä.
Koriin vain. Kolme tavaraa. Mikä ilo.
Sellainen on naisen elämä. Nyt voi nukkua hyvin.
Joko kengät on ostettu?
Kun naiset haluavat jotain, mitä heillä ei ole,
se jättää sydämeen reiän.
Silloin tuntuu kuin jaloista puuttuisi jokin.
Töissä tuntuu kuin jokin puuttuisi.
Sitten kysytään kavereilta:
"Tiedättekö sen Aminan?"
Kaverit sanovat: "Kukapa ei?"
"Katso, tässä on Mo Amena."
"Hän on julkkis. Hän oli naimisissa kahdesti.
Ensin miehen kanssa, sitten naisen.
Nainen oli kuulemma parempi." "Miten parempi?"
Siitä se lähtee.
Entä ne kengät?
Aikaa menee taas hukkaan.
Kaikista turhinta ajanhukkaa minusta on -
finninpuristeluvideot.
"Suosikit".
Älkää lähtekö sille tielle.
Siltä ei pääse takaisin.
Niissä videoissa on aina pastelliruusukehykset.
Miksi ruusut? Pehmentävätkö ne väkivaltaa -
ja aggressiivisuutta?
Niissä ihmiset ovat finnien kimpussa kovakouraisesti.
Sitten kuvataan läheltä, kun finni poksahtaa.
Oikein läheltä.
Kolmiulotteinen kuva.
Niissä on kaikenlaisia iho-ongelmia.
Mustapäitä… Ei tosin tavallisia.
Nämä ovat tosi tummia.
Kuvitelkaa ylikypsä jakkihedelmä, jonka piikit ovat yhdessä kasassa.
Sitä ei usko todeksi.
Finnit avataan neuloilla.
Sitten ne poksautetaan.
Sitten ne valuvat kuin madot.
Isojakin on.
Ei normaalin isoja.
Jumankauta.
Ne ovat nilkan kokoisia.
Ne avataan skalpellilla.
Ne räjähtävät kuin kananmunat.
Kun sen näkee valuvan, haluaa vain oksentaa.
Friikkityöntekijäni katsovat niitä.
"Olette kaikki friikkejä."
Toruin heitä ja tutkin, miksi sellaisia katsotaan.
Miten se alkoi.
En voinut torua sokeasti.
Sen aloitti amerikkalainen naislääkäri.
Muissa maissa kauneudenhoito -
ei kuulu terveydenhuoltoon.
Kodittomilla tai vähävaraisilla ei ole moiseen varaa.
Tohtori tekee sen siis ilmaiseksi.
Siitä hyvästä hän saa laittaa videon nettiin.
Mitä tohtori saa?
Katselukertoja.
Hän mainitsi haastattelussa saavansa heti 100 000 katselukertaa.
Parissa päivässä niitä on miljoona. Seuraajiakin on miljoonia.
Emme siis ole ainoita kummajaisia.
Kysyin itseltäni, miltä minusta tuntuu katsoa sitä.
Miksi katson sitä?
Samalta kai tuntuu syödä paahdettuja etanoita.
Etanoiden kuoreen työnnetään hammastikku -
ja vedetään liha ulos.
Musta ulostekin tulee ulos.
Vaikka ulostetta ei syödä,
on se saatava ulos siististi.
Sama juttu finnien kanssa. Jos pää ei tule ulos,
voi vain yrittää parantaa otteitaan seuraavassa.
Se pitää jännityksessä, ja siksi katsomista jatkaa.
Sitten onkin kulunut jo tunti.
Siitä päädyinkin katsomaan sisäänkasvaneiden kynsien poistamista.
Kokemattomat saattavat yökkiä ajatukselle.
Mutta kun sen aloittaa, poispääsyä ei enää ole.
Aikaa menee hukkaan.
Elinaikaa minulla on siis kymmenen vuotta.
Päivissä se on -
3 650 päivää.
30 % siitä menee nukkuessa.
Jäljellä on siis 2 555 päivää.
Todellisuus iski, kun älysin,
että elinaikaa on niin vähän.
Miten kulutan sen?
Aloin tehdä listaa asioista, joita haluaisin tehdä.
Se on yhdellä puolella.
Toisella puolella on asioita, joita en halua tehdä.
Asioita, joita en tee. Mitäkö ne ovat?
En mene enää synttärijuhliin. Olen kyllästynyt niihin.
Synnyin 54 vuotta sitten.
En ole koskaan järjestänyt synttärijuhliani.
Lapsena se kai johtui köyhyydestä.
Varttuessani muut järjestivät minulle juhlia.
En pitänyt siitä,
kun minun piti toivoa puhaltaessani kynttilöitä.
Joka kerta toivon, että yllätykset loppuisivat.
Minua ei yllätä enää mikään.
Miksi yllättyisin,
kun joka vuosi lähellä synttäreitäni joku pyytää minua syömään?
Pöytä on erikoisen iso. Ihmisiä saapuu erikoisen monta.
Sitten valot sammuvat.
Sitten tuodaan kakku ja lauletaan onnittelulaulu.
Se ei kuulosta hyvältä. Ei lainkaan soinnussa.
Känniset ovat…
Kovin äänekästä.
Sitten kakku lyödään eteeni.
Tuuletin puhaltaa.
Kynttilät sammuvat.
Kun kynttilöitä sytytetään uudelleen, odotan yllätystä.
"Kenellä on sytkäri?"
Kun yksi sytytetään, toinen sammuu.
Ärsyttävää.
Sitten puhallan ne.
Se ei ole jännittävää.
Se on vielä pahempaa isoissa ravintoloissa,
joissa on muitakin sankareita.
Noloa. Ensin toisessa pöydässä lauletaan onnittelulaulu.
Bändi soittaa mukana.
Sitten tämä pöytä laulaa…
Sitten taas toinen.
Viisi synttäripöytää. En tajua.
Ettekö sääli bändiä,
joka joutuu soittamaan sen pirun biisin?
Heitä taatusti kyllästyttää.
Ja miksei yksi kierros riitä?
Synttärit riittäkööt.
Puhutaanpa häistä.
En käy niissäkään.
Minua on turha kutsua.
Työntekijäni tietävät, etten mene.
Sen sijaan lähetän rahalahjoja.
Kerron nyt rehellisesti.
En ole koskaan ollut onnellinen parin puolesta. Olen kateellinen.
He saivat haluamansa.
He ovat onnellisia.
He löysivät sielunkumppaninsa.
Entä minä?
Käyn häissä, annan rahaa,
jotta tunnen oloni juhlissa paremmaksi.
Eihän se käy järkeen. Minä joudun kuuntelemaan,
miten pari tapasi ja rakastui.
Miten he kihlautuivat Eiffelillä.
Videoissa naisella ei ole aavistustakaan.
Niin varmaan. Miksi mekossa sitten on laahus?
Tiedättekö?
Kyllästyttää.
Edellisissä, luultavasti viimeisissä häissä,
Toon ja Koi menivät naimisiin.
He ovat rakkaita, joten menin.
Rakastan heitä ehdoitta.
Minun piti hoitaa lavaa -
ja toimia MC:nä.
Iltapäivällä sitten -
pidettiin vedenkaatoseremonia pariskunnan kunniaksi.
Vieraita oli paljon.
Hienoja ihmisiä ja läheisiä.
Ainakin näin monta -
kuin tässä osiossa.
He istuskelivat näin.
Julkkisten nimiä mainittiin.
Muusikkoja, poliitikkoja ja kuuluisia taiteilijoita.
"Herra Aed Carabao, tulkaa lavalle -
kaatamaan vettä ja neuvomaan pariskuntaa."
En uskonut, että nimeäni kutsuttaisiin,
koska en ollut listalla.
Seisoskelin vain lavan vieressä.
"Udom Taephanich, tule lavalle jakamaan neuvoja."
Minä että: "En. En minä."
Toisille ei kannata antaa sitä, mitä ei ole.
Mitä neuvoja minulla muka olisi?
Yritin kieltäytyä.
"Udom Taephanich, tule lavalle."
Sitten koko paikka hiljeni.
"Siirry jo johonkuhun muuhun."
Olin muina miehinä.
"Udom Taephanich, tule lavalle."
Toon ja Koi olivat siellä.
Heillä oli tyynyt tukemassa käsiä.
He pitivät käsiä siinä, jotta niille voitiin kaataa vettä.
Kädet olivat kuoleman kalpeat.
Annoin sitten periksi.
Ihmiset katselivat kuin te katselette nyt.
Minä sitten:
"Toon."
He odottivat viisaita sanojani.
Sanoin: "Toon, minulla ei ole viisauksia.
Halusin toivottaa onnea,
mutta olette jo onnellisia.
Olette täydellisiä.
Sinulla on hyvä ja kaunis vaimo.
Sovitte yhteen.
Teillä on statusta, mainetta ja viisautta.
Pidätte toistenne seurasta.
Olette hyvännäköisiä. Sovitte yhteen.
Entä minä sitten?
Uskon vakaasti, ettei tule antaa muille sitä, mitä ei ole.
Muuten on kuin läski, joka yrittää opettaa, miten olla laiha.
Tiedättekö?"
Toon sanoi:
"Mitä teemme nyt?"
Minä: "Sain idean.
Anna sinä viisaita sanoja minulle."
Kuvaaja sai tallennettua hetken.
Emme suunnitelleet tätä.
Toon ei ollut aluksi innoissaan, mutta sanoi lopulta:
"Toon, toivon, että löydät -
sen oikean jonain päivänä."
Olimme hämmentyneitä.
Katsokaa nyt.
Ihmiset toljottavat, vaikka vain joisin.
Koko rahan edestä.
Ostitteko nuken?
Söpöä. Saanko nähdä?
Söpö. Katsokaa.
Onko se minulle? Kiitos.
Minäkin haluan.
Nyt kun puhuin…
Kun olen lavalla ja näen tuttuni,
se vie huomioni.
Unohdan, mitä olin sanomassa.
Näin täällä Tony Jaan.
Missä on Tony Jaa?
Tuolla. Tony Jaa. Minulla oli ikävä.
Kiitos, että tulit. Aplodit suosikkijätkälleni.
Hän on paras.
Kävin Tony Jaan kotona.
Kauanko siitä on?
Tämä on pitkä tarina.
Pääsette myöhään kotiin.
Sitä en unohda ikinä.
No… -Kerro tarina.
Ei se ole kovin hauska. Se on henkilökohtainen.
Kerron sen lyhyesti.
Tony Jaa kutsui minut syömään,
ja halusin nähdä hänen kotinsa.
Niinpä järjestimme illallisen.
Kutsuimme Singto Numchokin ja Kong Huayrain.
Olimme Tony Jaan vieraita.
Odotimme innolla.
Siinä vaiheessa elämääni -
halusin tyttöystävän.
Tiedättehän?
Halusin sitä niin kovasti, että alaiseni pitivät kokouksen siitä,
miten se järjestettäisiin.
Heitä oli kokouksessa 15.
"Mene Tinderiin pyyhkäisemään." He opettivat sen minulle.
"Minä luon sinulle profiilin. Tilaa premium."
En ollut käyttänyt sellaisia. Minulla ei ollut edes TikTokia.
Alaiseni loivat kaikki profiilini.
Minua kehotettiin siihen.
"Mitä lataan?" kysyin.
"Kolme kuvaa. Valitsemme parhaat."
He valitsivat siistit kuvat.
"Selvä."
"Ikäryhmiä on erilaisia."
"Minäpä katson, missä ryhmässä olen."
He näyttivät. "Kuulut viisikymppisten ryhmään."
Kävin profiilit läpi.
Kohta mätsään vanhainkotilaisten kanssa.
Huono juttu. Sanoin, ettei se toimi.
He sanoivat, että ihan hyvä se on.
Mitä se tarkoittaa? Eikä ole.
Jos kyseessä olisi vanha valkoinen nainen, ehkä.
Miten minä siellä muka mätsään?
"Hommaamme premiumin, jotta näemme profiilit ensin.
Näet, pidätkö niistä.
Jos pidät, pyyhkäiset."
Kun olin aloittamassa, yksi alaisista oli eri mieltä.
"Älkää tehkö pomolle sitä.
Emme tiedä, onko nainen okei.
Hän voi näyttää nuorelta, ehkä kolmekymppiseltä.
Mutta mitä teet,
jos hän ei usko, että olet oikeasti sinä?"
"Jaaha."
Kuvitelkaa itsenne tilanteeseen.
Näette Tinderissä Note Udomin sikspäkkeineen.
Ehkä mätsäätte Noten kanssa,
ja hän aloittaa keskustelun.
"Haloo." "Kuka siellä?"
"Olen Note Udom." "Haista huilu.
Älä pilaile. Note ei pilailisi näin.
Oletko huijari?"
Niin se menee.
Sanoin: "Voimme soittaa videopuhelun, jotta hän näkee minut,
jos hän ei usko."
He sanoivat: "Entä jos sanot jotain…
Entä jos hän nauhoittaa puhelun -
ja kiristää sinua sillä?"
"Ei minua pelota." "Mutta kuka tietää?
Entä jos lähetät vahingossa kullikuvan?"
Minäkö?
Taatusti.
Se on myyntivalttini.
He sanoivat, ettei se kävisi.
Minua ei voinut päästää sovelluksiin.
Sitten he näyttivät sivun -
PlayQpid.
Olette kai kuulleet siitä.
Se on naittosivu rakkautta etsiville.
Jokaisesta tyypistä kerrotaan, mistä he pitävät.
Alaiseni kävivät ne läpi.
"Tässä on kolmekymppinen."
"Tämä."
"Näyttää sopivalta."
"Pitää huumorintajuisista miehistä."
"Kypsä ja huolehtiva."
Kuulostaa minulta.
"Hän pitää yli 172-senttisistä."
Voimme silti kokeilla.
Voin työntää jotain kenkiini tai seisoa varpaillani.
Käskin alaisiani lähettämään viestin.
Nell tekstasi hänelle.
"Hei, näin profiilisi."
Sun muuta.
"Minulla on sinulle joku.
Hän on kuin veli minulle.
Hän tutustuisi mielellään.
Hänestä sopisitte yhteen.
Kiinnostaisiko?"
Jotain sellaista.
Nainen kysyi, kuka olin.
Nell sanoi, että olen Note.
Hän ei uskonut.
"Älä pilaile."
Nell ehdotti siis videopuhelua.
Hän vastasi ja näki kasvoni ruudulla.
Olisittepa nähneet reaktion.
Hän kysyi: "Kuinka voin auttaa?"
Minä: "Ei, haluan vain tutustua."
"No,
miksi?"
En voi sanoa, että haluan olla hänen poikaystävänä.
"Voimme tutustua ystävinä", sanoin.
"Selvä."
Hän oli yllättynyt ja hän -
änkytti.
Sanoin: "Voisin viedä sinut syömään.
Milloin sinulle sopisi?"
Annoin hänen päättää.
Ehkä hän oli yhä šokissa, sillä hän sanoi:
"Olen vapaa tänä iltana."
Hienoa. Innokas.
En voi kieltäytyä tai esittää vaikeasti tavoiteltavaa.
Niinpä sovimme tapaamisen.
"Haenko sinut, vai…"
Hän sanoi, ettei tarvitse kyytiä.
Keskustelu oli täynnä empimistä.
Ei haittaa.
Sovimme tapaavamme toimistoni edessä.
Kun sovin tapaamisen,
unohdin toisen tapaamisen sinä iltana.
Sinä iltana -
illallistin Tony Jaan kanssa.
Tiedättekö?
Ja sitä oli hankala järjestää.
Olemme kiireisiä, ja Tony Jaa on aina ulkomailla.
Olemme tavanneet ennenkin, mutta sinä iltana -
hänen vaimonsa ja anoppinsa halusivat valmistaa koillisthaita.
Olemme Surinista kotoisin.
Kun muistin sen,
kysyin naiselta:
"Sopisiko, jos illallisella -
on ystäviänikin?
Ei mitään vakavaa, kunhan hengailemme."
Minusta se oli hyvä. Ei liikaa romantiikkaa.
Hän tapaisi ystäväni.
Hänelle se sopi.
Hän ei vain tiennyt, keitä ystävät olivat. Soitin hänelle ennen tapaamista.
"Voit pysäköidä puun alle." Kävelin hänen luokseen.
Avasin hänelle oven, hän astui ulos ja oli ihan…
"Missä kamerat ovat?
"Kameroita ei ole. Luota minuun.
Haluan vain tutustua."
"Selvä. Eikö tämä ole pilaa?"
Eihän?"
Hän laittoi ovet lukkoon ja käveli toimistoni eteen.
Sanoin: "Asun ylimmässä kerroksessa. Toimisto on toisessa.
Kokoushuone on ekassa. Äitinikin asuu täällä.
Äitini koti on täällä."
Yritin tehdä hänen olonsa mukavaksi.
Sanoin: "Odotetaan ystäviäni.
He tulevat mukaan."
Seisoskelimme kiusaantuneina.
Jutustelin ja kyselin kaikenlaista.
Hän ei ollut toipunut šokista.
Sitten Kong Huayrai tuli.
Hän tuli autostaan.
"Hei, tyypit.
Kuka tämä on, Note?
Isketkö häntä?
Hieno homma.
Olet hänen unelmiensa nainen."
Siitä syntyikin soppa.
Jo Kong Huayrain tapaaminen oli yllätys,
ja sitten saapui Singto Numchok.
"Hei, Note. Vau.
En sano mitään. Olen kohtelias."
Miltä teistä tuntuisi sinä naisena?
Hän oli taatusti hämillään.
Sanoin: "Menemme erään ystäväni luo. Sinne on matkaa.
Menemme kaikki samalla kyydillä."
Istuin tässä, ja hän tässä.
Singto ja Kong olivat takana.
Yksi kaveri oli kuskina.
Tyttö oli selvästi jännittynyt.
Hän oli…
Kuvitelkaa itsenne tilanteeseen.
Emme ajatelleet olevamme…
Olemme vain ihmisiä.
Halusin tutustua häneen.
Yritin jutustella matkalla.
Hän vastasi aina lyhyesti.
Tony asui kaukana.
Poistuimme kaupungista.
Tie talolle oli hyvin kapea.
Ajoimme hylättyjen talojen ja banaaniplantaasin ohi.
Hän kai ajatteli:
"Ne kolme DTK-kusipäätä -
raiskasivat naisen banaaniplantaasilla."
Yritimme saada hänen olonsa mukavaksi.
Kerroimme vitsejä.
Kong lauloi uutta singleään.
Singto hyräili. Meillä oli hauskaa.
Mutta tyttö oli jäykkä kuin mikä.
En tiennyt, mitä tehdä.
Soitin matkalla Tonylle.
Hän kysyi, missä olimme.
Talolle oli kuulemma vaikea löytää.
Meidän piti ohittaa joku puska.
Pysäköimme hänen kertomaansa paikkaan.
Kuvitelkaa nyt.
Tony Jaan talo ei ole talo.
Hän osti kokonaisen kerrostalon.
En tiedä, kuinka monta huonetta siellä on.
Se on kuin vanha asuntola, ja maali halkeilee seinissä.
Kuin Buppah Rahtreessa.
Tony pitää sellaisesta.
Hän osti sen.
Kysyin, miksi.
Koska rakennus on järvellä.
Hän pitää kuulemma maisemasta.
Hän haluaa elää salaperäisesti kuin oikea taistelija.
Se on hänen turvapaikkansa.
Kuin salainen tapaamispaikka,
jossa sankarit tapaavat.
Siellä on CIA-agentteja, James Bond.
Paikassa riittää huoneita.
Hän kaatoi kaikki seinät.
Nyt se on täynnä pylväitä.
Kuvitelkaa lapsuutenne koulun ruokala,
jossa oli paljon pylväitä.
Makuuhuoneiden seinät hän piti.
Kylppäritkin säilyivät.
Se on siis iso avoin tila, huone, iso avoin tila.
En ole ennen nähnyt moista.
Tyttö ei tiennyt, mistä oli kyse.
Pysäköimme, ja hän oli edelleen šokissa.
Kun ovi avautui, pam!
Tony Jaa esitteli liikkeitään.
Nainen…
Hän kai mietti, mitä helvettiä.
Tony Jaata ei tapaa noin vain.
Nainen sanoi: "Mitä helvettiä?"
Tony Jaa siihen…
Hän jutteli Singtolle. He osaavat puhua khmeriä.
Hissiä ei ollut, joten kiipesimme portaita.
Rakennus on vanha.
Toinen kerros oli iso tila, jossa riitti pylväitä.
Siellä oli kuntosali pehmustetulla lattialla voltteja varten.
Siellä oli peilejä, taistelukamppeita, miekkoja.
Tämä ei ollut normaali talo.
Salin vieressä oli rukoushuone.
Ja siellä oli noin 15-metrinen alttari.
Se oli kahden huoneen kokoinen.
Alttarilla oli kaikenlaisia buddhalaisia patsaita, muttei Ong-Bakia.
Ne olivat kaikki vierekkäin.
Paljon suitsukesavua.
Vessa oli aivan rakennuksen toisessa päässä.
Jokainen talon osa oli erilainen.
Mitä tulee sisustukseen, Tony on asunut -
niin monessa maassa, joista on tuonut paljon eri tavaraa.
Sisustus on kiinalaista, eurooppalaista ja kambodžalaista.
Angkor Watia, Angkor Thomia. Vähän ranskalaista.
Se oli sotku.
Mutta kuka sitä kritisoisi?
Kehotimme naista asettumaan taloksi,
mikä tietenkin on mahdotonta.
Hän istui selkä jäykkänä.
Reagoisin samoin. En vain älynnyt sitä silloin.
Tonyn vaimo toi ruokaa. Anoppikin liittyi seuraan.
Sitten esiin tuotiin karaokekone.
Aloimme siis laulamaan.
Olemme omia itsejämme ystävien seurassa.
Lauloimme huolettomasti. Kong oli kännissä.
Kuin myös Singto.
Toni räppäsi khmeriksi.
Hän tanssi kuin Michael Jackson.
Se voi yllättää. Hän kuukäveli ympäri huushollia.
Se oli hienoa. Mutta nainen oli kuin patsas.
Ällikällä lyöty.
Miettien, mitä teki siellä.
En arvellut hänen kännäävän, mutta viina maistui.
Hän mietti, oliko se tottakaan. "Note Udom pyysi minua treffeille.
Sitten tapasin Sington ja Kongin."
Me sen kuin lauloimme. Keksimme säännön,
että kaikki sanomansa oli räpättävä.
Käytimme YouTuben biittejä.
Mitä tämä nainen täällä tekee?
Istuu vain hiljaa, lähtis jo menee
Annoin mikin Singtolle ja Kongille
Nainen oli kännissä. Häntä ei kiinnostanut juttumme.
Hän tuli treffeille puunattuna. Nyt hiukset olivat sotkussa -
kuin jollain kioskinpitäjällä.
Mutta huolehdimme hänestä.
Jutustelin.
Mutta kai ilta oli turhan hyökkäävä ekoille treffeille.
Meillä oli hauskaa. Tony, se ilta oli loistava.
En tiedä, kuinka myöhään olimme siellä.
Lähtiessämme heitimme naisen toimistoni eteen.
Singto ja Kong lähtivät.
Saatoin hänet autolleen.
Sanoin: "Kiitos, kun tulit.
Minulla oli hauskaa."
Hänen ilmeensä.
Hän kai mietti, pidinkö moista hauskana.
Kun hän lähti, tekstasin kohteliaasti:
"Turvallista matkaa."
Hän asuu Rama II:ssa.
Tekstasin taas:
"Aja rauhassa. Onko Rama II:ssa ruuhkaa?"
Jotain sellaista.
Hän pääsi kotiin.
Keskiyön aikoihin tekstasin hyvät yöt.
Hän ei vastannut.
Oli kai väsynyt.
Aamulla heräsin klo 8.
"Huomenta". Lähetin tarroja ja pari vitsiä.
Ei vastausta.
Tekstasin päivällä ja illallakin.
Sitten hän esti minut.
Kuuluisuus ei auta.
Se oli soppa.
Pidin firman kokouksen.
Kysyin alaisiltani, mitä tapahtui. Kaikki sanoivat:
"Pomo.
Ehkä hän näki…
Ehkä hän ei uskonut näkevänsä teidän käyttäytyvän siten.
Ehkä se tapahtui liian pian.
Hän oli varmasti šokissa."
"Eikö hän ole vieläkään toipunut?"
"Ehkä et ole hänen tyyppiään, mutta hän ei halua sanoa sitä."
Ehkä näytin vanhemmalta.
Ehkä en ole hyvännäköinen.
Mutta se ei toiminut.
Kuuluisuus ei auttanut.
Toonin siunaukset eivät pelastaneet minua.
En siis mene enää häihin.
Hautajaisiinkaan en mene.
Ne kyllästyttävät.
En ehkä mene omiinikaan.
Hautajaiset ovat aina hankalia.
Pysäköinti on vaikeaa -
etenkin Wat That Thongissa.
Vielä vaikeampaa kuin Siam Paragonissa.
Kiertelin ja kaartelin.
Pysäköin munkin asunnon viereen.
Sitten piti löytää paviljonki.
Mikä niistä? Minulla oli puku päällä.
Piti olla siisti.
Julkkiksena on pakko.
Hihaton olisi enemmän tyyliäni.
Paviljonki piti siis löytää.
Hikoilin. Kainaloni olivat litimärät.
Kaikki paviljongit olivat eri kokoisia eivätkä missään järjestyksessä.
Ykkönen oli tässä, nelonen tässä. Kasi tuolla.
En vain löytänyt sitä oikeaa.
Niissä ei ollut kylttejä tai kuvia vainaasta.
"Täällä olen" -tyyliin.
En tiennyt, missä kyltit olivat.
Kun kävelin sisään, minut tunnistettiin.
Minua tultiin tervehtimään:
"Herra Note, kiitos, että tulitte. Tätä tietä."
Kun istuin, näin kuvan.
Perse. Väärä ruumis.
Miten pääsen pois?
Minut vietiin eturiviin.
Kaikki näkivät minut. He tunsivat minut.
Jotenkin oli päästävä pois.
Sitten sain vettä ja herkkuja.
Miten kerron heille?
Perhe katseli minua ja mietti, tunsivatko muka minut.
Sanoin, että puhelimeni soi.
Kävelin pois.
Hautajaisissa…
Vanhentuessaan joutuu eturiviin istumaan.
Senioreille on nojatuolit -
tai sohvat.
Kun minua raahataan sisään, yritän kieltäytyä.
Joudun istumaan.
Eturivissä ei voi nousta.
Puhelimessakaan ei saa puhua.
Munkin veisusta ei ymmärrä mitään.
Mitä hän oikein sanoo?
Miksei saarna voi olla simppeli?
Siinä sitä istuu pää tyhjänä.
Tylsää.
Haluaisin vain katsoa puhelimesta finnivideoita.
Se on yhtä surullista.
Mutta en voi. Mitä tehdä?
Toisissa hautajaisissa kuulutettiin: "Voisiko Note Udom -
tulla sytyttämään kynttilän kolmen jalokiven kunniaksi?"
Minäkö?
Oikeastiko?
En voi olla päävieras.
En olisi mennyt, jos olisin tiennyt.
Kuvitelkaa.
Olette hautajaisissa.
Siellä kuulutetaan: "Voisiko Note Udom -
tulla sytyttämään kynttilän kolmen jalokiven kunniaksi?"
Kävelen eteen.
Osaan käyttäytyä hautajaisissa.
Olen Men in Black.
Tapahtuma on surullinen.
Kävelin eteen.
Kaikki nauroivat kuten te nyt.
En tiedä, mitä tein väärin.
Sepalukseni oli kiinni. Asuni oli konservatiivinen.
Se on mysteeri.
Seisoin kiusaantuneena Buddhan kuvan edessä.
Hautausurakoitsija sanoi mikkiin:
"Note Udom, voit sytyttää kynttilän."
Minä kuiskasin: "Missä kynttilä on?"
Hän sanoi mikkiin: "Se on sähkökatkaisin."
Hän osoitti sitä.
Se oli kuin vessan valokatkaisin. Painoin sitä.
Kaikki toimi sähköllä. Suitsuke, kynttilä.
Ne syttyivät.
Kaikki yhtä aikaa.
Miksi minä?
Hän olisi ylettänyt siihen.
Se oli pirun noloa. Olin edessä -
enkä löytänyt kynttilää. Ihmiset nauroivat.
Munkitkin pidättelivät naurua -
ja peittivät kasvonsa viuhkoin.
En kuulu surullisiin tapauksiin.
Tätä en tajua:
Siellä pyydetään katsomaan ruumista.
"Tulkaahan. Näytän ruumiin."
Miksi?
"Muut eivät tätä näe."
Miksi minun täytyy?
Pop Areeyan äiti kutsui minut katsomaan.
"Äitini kasvot ovat yhä ruusunpunaiset."
Hän avasi arkun. Minä siihen: "Ei."
Haluan muistaa vainajan elossa.
En ruumiina, joka jää kummittelemaan.
En ymmärrä.
Mikä siinä kiehtoo?
Ruumis, joka on täytetty pumpulilla ja meikattu…
Etenkin, jos ruumiissa on haavoja. Aina meikkivoiteen sävy ei onnistu.
Kuollut ei voi kertoa mielipidettään.
Kysyin asiantuntijalta, miksi sitä tehdään.
"Se on pitkä perinne, jolloin ihminen voi pohtia kuolemaa.
Muut näkevät, millainen kuolema on."
Ymmärrän pohdinnan,
mutta onko kuolleelta kysytty,
haluaako hän tulla nähdyksi sellaisena?
Kuvitelkaa. Ei tarvitse olla kuollut.
Jokainen nainen täällä -
saa kuvitella nukkuvansa ilman meikkiä.
Kello on 5.40, luonanne on väkeä.
Päällänne on viltti.
Ihmiset tulevat nostamaan vilttiä:
"Pohdin tässä kuolemaa."
Olisiko se kivaa?
Älkää sitten tehkö sitä toisille.
Hautajaisissa on aina kiusallista.
Olin Toni Rakkaenin isän hautajaisissa.
Kandy Rakkaen oli siellä.
Olemme tuttavia.
Kunnioitan heidän äitiään, kansallistaiteilija Banyen Rakkaenia.
Hautajaiset olivat Wat That Thongissa. Päästessäni perille -
tiesin, miten käyttäytyä.
Tervehdin heitä.
Sitten kävelin seremoniaan.
Siellä oli jo väkeä.
Minusta otettiin kuvia, ja ne päätyivät TikTokiin.
Eräs rohkea tyttö tuli pakeilleni: "Saisinko selfien?"
Olemme hautajaisissa. Selvä.
Yritin kerätä itseni.
Otimme selfien. Sitten toinen tuli.
Ja taas toinen. "Voisitko pidellä kameraa?
Käteni ovat isot", he sanoivat.
Porukkaa tuli enemmän pakeilleni.
En halunnut hymyillä hautajaisissa.
He pitivät siitä.
Minusta haluttiin vakava kuva.
Joku sanoi: "Siirrytään, täällä on liikaa väkeä.
Tule tänne. Täällä on mukavampaa."
Se oli arkun edessä.
Arkku ja kukat olivat takanamme.
Vainajan kuva oli tässä.
Se haluttiin kuvauspaikaksi.
En tiennyt, mitä tehdä.
"Tule tänne."
He kutsuivat sukulaisiaan paikalle.
"Note on täällä. Häntä ei näe usein."
Paikkaan kerääntyi viisi ihmistä.
"Hei."
"Kandy, Toni, tulkaa tänne. Odotetaan Tonia."
"Ota tämäkin kamera."
Tyypillä oli monta kameraa.
Eikö heillä ole ryhmäkeskustelua?
Kuva on sama.
"Valmiina."
Yksi, kaksi, sydämet.
Sydämet?
Kunnioitin isäänne tätä enemmän.
Miten suuren sydämen teen?
Mikä sopii hautajaisiin?
Hullujako olette?
Ei ole juttuni.
Ei lainkaan.
Hautajaiset eivät ole juttuni.
Kukka-asetelmat eivät ole oikein.
Ne ovat kalliita.
Ne, joita ostan korkea-arvoisille ihmisille -
ovat 10 000 bahtia.
Kymppitonni tuoreista kukista.
Tilaan ne Napasornilta.
En voi ostaa halvempia, koska niissä on nimeni.
Se olisi noloa.
Jos saisin nimen pois, maksaisin 380 bahtia -
typeristä silkkikukista.
Nimestä se johtuu.
Jos voisin, jättäisin niihin hinnan.
Kymppitonni.
Kävin kuuluisan ystäväni hautajaisissa.
Tuntisitte hänet.
Kukka-asetelmia riitti.
Niille ei riittänyt tila.
Niille piti vuokrata oma teltta.
Neljä telttaa, itse asiassa.
Niissä vilisi julkkisten nimiä.
Jäin seremonian loppuun saakka.
Halusin nähdä, mitä kukille tapahtuisi.
Kuvasin, mutta en tehdäkseni dokkaria.
Halusin vain tietää.
Vieraiden lähdettyä temppelipojat saapuivat -
neljän kolmipyörän kera.
Jotkut niistä oli valtavia.
Kukat heitettiin pyörien selkään.
Kuvasin tähtien nimiä.
Sitten kukat nakattiin keltaisiin roska-astioihin.
Ne heitettiin näin.
Laskeskelin siinä.
10 000, 20 000, 30 000, 40 000.
Loppu summa oli neljä milliä.
Aivan turhaan.
Pidän Wat Cholpratarn Rangsaritin toiminnasta.
Siellä ei hyväksytä kukka-asetelmia.
Vain viuhkoja.
Olin siellä.
Kaikkialla oli viuhkoja. Luultavasti enemmän kuin viuhkapuodissa.
Jos ne tuulettaisivat, siinä saisi peruukki kyytiä.
Hautajaiset saavat riittää.
Qingming-juhlassakaan en käy.
Viimeksi sanoin äidilleni,
että se olisi viimeiseni.
Minulle päivä tarkoittaa sitä,
että joutuu olemaan sukulaisten kanssa, joista ei pidä.
Paikkakin on kamala,
siellä on liian kuuma,
ja ruoka on iljettävää.
Hautausmaa on jo tarpeeksi kamala.
Isäni kuoli, kun olin 6.
Hänen hautansa on sokeriruokofarmin takana.
Se ei ole häävi.
Meillä ei ollut juuri rahaa.
Se on Ban Buengissa, Chonburissa.
Sinne meno on uuvuttavaa. Ruuhka on paha.
Sitten ajamme läpi sokeriruokojen. Pölyistä.
Rikkaiden hautakivet on hienoissa paikoissa -
veden äärellä, vuorten lähellä.
Jotkut ovat tämän lavan kokoisia.
Isäni kivi on näin pieni.
Tie on pölyinen.
Pysäköinti on hankalaa. Voi päätyä jonkun haudalle.
Ne ovat lähekkäin,
joten on pysäköitävä tien laitaan.
Varjoa ei ole.
Ei puita. Ulkona on tulikuuma. Pitää löytää teltta.
Pystytämme vuokraamamme teltan saadaksemme varjoa.
Teltta ei voi olla iso -
tai se varjostaa muiden kivet.
Siitä voidaan loukkaantua.
Koko perhe on siis pienessä teltassa kuumuudessa.
Kivi on saatu näyttämään siltä, että huolehdimme siitä.
Ympärille on ilmestynyt ruohoa.
Oikeasti laitoimme ruohon siihen. Hiljattain.
Maalasimme kiven, jotta se näyttäisi huolletulta.
Vaikka oikeasti isä makaa auringossa loppuvuoden.
Hän on taatusti ruskettunut.
Siellä ei ole ruohoa tai simpukoita.
Perinteenä on ripotella haudalle simpukoita.
Päivä on kuuma.
Pirun kuuma. Mitä teen siellä?
Sukulaiset vihaavat toisiaan eivätkä ole olleet yhteyksissä.
He jakavat teltan siinä kuumuudessa -
taustamusiikin soidessa.
He alkavat puhua tietyllä äänensävyllä.
Passiivis-aggressiivisesti.
"Eikö lapsesi ole töissä?"
"Lapseni pärjää ulkomailla."
"Paljonko tienaat?" "Mikä auto sinulla on?"
"Japanilainenko? Minulla on eurooppalainen."
Homma on räjähtämässä käsiin.
Kun on samassa teltassa jonkun vihaamansa kanssa,
se on epämukavaa. Mitä tehdä?
Silloin on sytytettävä papatteja.
Se aktiviteetti…
Niitä ei sytytetä rennosti.
Ei näin…
Näin se yleensä menee…
"Tee sinä se."
Kukaan ei pidä siitä.
Sitä on juostava äkkiä pois ja peitettävä korvansa.
Ensin kaipaa ääntä, mutta sitten peittää korvansa.
Ilma on täynnä rikkiä ja paperia.
Kaikkien nenät palavat. Mitä hittoa se on?
Niin se vain menee.
Eikö papatintekijät voi tehdä vaikka ohjaimia?
Maailma olisi parempi paikka.
Miksi käytämme isoja papatteja?
Eivätkö pienet riittäisi?
Niistä ei kuulemma saa onnenlukuja.
"Niitä on oltava ainakin 500, jotta saamme onnenluvut lottoon."
Äiti ei käytä enää tavallisia suitsukkeita.
Hän käyttää niitä, joista ilmestyy onnenluvut.
Hän ostaa loton niiden avulla.
Minä: "Mikä itu papateissa on?"
Äiti: "Isä tietää, että olemme täällä."
"Isä on aave.
Totta kai hän tietää. Olemmehan isä ja poika."
"Älä sano noin."
"Papateilla kutsumme hänet -
syömään ruokia."
"Mistä tiedät, että syöjä on isä?
Täällä on vainajia ilman omaisia. Ehkä he syövät ruokamme.
Isä pitää hienosta ruoasta.
Hän syönee tuolla isolla kivellä.
Hänellä on hyvä maku.
Ei hän täällä kyykistelisi kuivan kanan kimpussa.
Miksi olen täällä?"
"Koska sinussa on kiinalaista verta.
Taephanicheilla on kiinalaiset nimet.
Isäsi on Toh Kim.
Setäsi on Toh Kai.
Sitten on Toh Leng ja Toh Song. Toh-nimiä riittää."
Kysyin: "Entä minä?"
"Olet Toh Tuek Tuek."
Hautajaiset siis riittävät. Kuten myös Qingming.
Keittiömestarin pöytiinkään en mene.
Se on omakase.
Omakase tarkoittaa -
keittiömestaria kohtaan tuntemaansa luottamusta.
Hän saa päättää.
Hän saa valita ruoan, koska itse syöjä ei halua.
Ruoan valinta voi aiheuttaa riidan kumppaneiden välillä.
Pariskunnat tietävät.
"Mitä syömme?"
Tyttö: "Ihan sama."
Olen puhunut tästä ennenkin. Se voi aiheuttaa sodan.
Omakasessa ei tarvitse päättää.
Kokki päättää.
Sain kerran idean, kuinka ratkaista "ihan sama" -ongelman.
Jos kaupoissa olisi valmisaterioita ilman etikettejä.
Sitten ei tiedä, mitä niissä on.
Mysteeriruokia.
Sisälle ei näe.
Jos kumppani sanoo "ihan sama", voi ostaa valmisaterian,
ja hän syö sen.
Omakasessa kokki siis valitsee ruoat.
Kokit eivät halua vain kokata nykyään.
He haluavat pitää Ted Talkeja.
He kertovat tarinoita.
Useita.
Juttua riittää.
Minä vain haluan syödä.
Mutta omakasessa joutuu odottamaan.
Kokki sen kuin selittää.
Pöytiä on paljon, mutta hän keskittyy minuun.
Kokki sanoi:
"Herra Note,
tämä on Ibérico-possua."
Minun piti googlettaa sitä.
Mitä helvettiä se on?
Onko se aboriginien ruokaa?
Ei ilmeisesti. Se on vain kallista possua.
"Ibérico-possuja on vaikeaa kasvattaa.
Kuivasuolasimme tätäkin vuoden.
Nauttikaa.
Älkää murehtiko rasvaa,
sillä possu on maatilaltamme -
Englannin maaseudulta.
Niille syötetään korkealaatuista viljaa. Sekoitamme siihen himalajan suolaa.
Syötämme sen sitten possuille."
"Miksi lisäätte suolaa?"
"Possut maistavat suolan.
Sitten niille tulee jano."
"Entä sitten?"
"Kukkulalla on lampi.
Sinne on noin kilometrin matka.
Ruokailun jälkeen possut -
nousevat kukkulalle juomaan lammesta."
"Ja?"
"Sitten niille tulee nälkä -
ja niiden pitää kävellä syömään.
Sitten ne kävelevät taas kukkulalle.
Joten possunlihassamme -
ei ole rasvaa, koska ne liikkuvat paljon."
Mitä teen sillä tiedolla?
Tuskin pidän ruoasta sen enempää.
Sehän on synti.
Karma iskee vielä.
Seuraavan kerran, kun paskoo PTT-bensiksellä,
bidee, puhdistusvesi ja vessapaperi onkin Bangchak-bensiksellä.
Yksi kokki on melko kuuluisa.
Hän työskentelee Workpointissa.
"Tämä on vulkaanista meriahventa.
Olen Thaimaan ainoa tämän kalan puolestapuhuja.
Ne ovat omalta laadukkaalta farmiltamme."
Taas oma farmi.
"Kasvatamme ne kraaterissa Indonesiassa."
En pilaillut, kun kysyin:
"Miksi siellä asti?"
"Koska tulivuori on sammunut.
Kraaterissa on sadevesijärvi.
Tulivuoressa on mineraaleja,
joten meriahven kasvaa mineraalirikkaassa vedessä."
"Mitä syötätte niille?"
"Kuolleita vulkaanisia meriahvenia,
jotka on jauhettu pulveriksi.
Ekosysteemi siis on mineraalirikasta.
Siispä kalakin on.
Nauttikaa. Rasvaa ei ole."
Syödessäni Thana Thienachariya tekstasi minulle.
"Miten menee? Mennäänkö syömään?"
Lähetin hänelle kuvan pöydästä,
joka on ainoa, jossa saa vulkaanista meriahventa.
"Tuletko mukaan? Mitä syöt tänään?"
Hän oli Lhao Lhaossa ja lähetti kuvan ruoastaan.
Vulkaanista meriahventa.
Toinen kokki Michelin-tason kaveri New Yorkista.
Hän tuli hurmaamaan thaimaalaiset.
"Teen paahdettua kanaa."
"Ei se ole uutta."
"Kanani on erilaista. Minulla on oma maatila."
Taas.
"Ne kasvatetaan virran vieressä Chiang Raissa.
Ne juovat puhtaasta virrasta.
Ne elävät longaanimaatilallani.
Ne syövät longaaneja. Lihasta tulee mureaa.
Ja longaani on hyväksi polville.
Siitä tehdään polviöljyä.
Se on myyntivalttimme."
Ajattelin, että minulla on kihti.
Kanat ovat lintuja.
Ihan sama, mitä niille syöttää, saan silti kihtikohtauksen.
Kävin taannoin Ratchaphruekissa.
Siellä oli hieno omakase.
Menin Aroi Lertin Reedin ja Sorayuthin kanssa.
Se oli kallis ravintola. Haittasiko se minua?
Ei, koska he maksoivat.
Se oli japanilaisen ruoan aivan uudella tasolla.
Kokilla ei ollut tavallista valkoista asua.
Pöydän edessä oli iso lankku.
Kokin asu oli japanilaisen soturin köysineen kaikkineen.
Se oli jo kokemuksen arvoinen.
Hän fileoi kalan ja tarjoili sen.
Hän kuulosti japanilaiselta, mutta näytti koillisthailta.
"Herra Note,
kala on hyvin harvinaista.
Kausikala. Hankala löytää.
Tämä on lastin viimeinen.
Sen nimi on…"
Hän sanoi nimen, mutten muista, mikä se oli.
Vaikka Shogi Mitsu Monogatari.
"Se on pyydystettävä luonnollisesti -
jyrkänteen alla.
Ne elävät pareittain.
Kuin sarvinokat.
Ne pariutuvat eliniäksi.
Pyydystämme ne talviunien aikaan,
koska silloin niissä on paljon rasvaa.
Hyvää rasvaa. Naaraissa on liikaa rasvaa.
Ruoka olisi rasvaista.
Uroksissa on juuri oikea määrä.
Otorokaan ei voi kilpailla tämän kanssa."
Sain sen eteeni.
Mietin, miten voisin nauttia siitä.
Kuulin juuri, että ne pariutuvat eliniäksi. Nyt ne erotettiin.
Jossain on Shogi Mitsu Monogatari -leski,
joka elää jyrkänteen alla yksin.
Miten voin syödä sen?
Joskus kokit haluaisi sitoa ja syöttää heille omaa ruokaani.
"Tämä on kissakala.
Tämä kissakala kasvatettiin -
kalahäkissa Wat Tha Makhamissa,
joka on suojelualue.
Niille syötettiin kalanruokaa -
oikeamielisten temppelivierailijoiden toimesta.
Ne kuuntelevat saarnoja päivittäin.
Nappaamme ne, kun apotti ei näe.
Ne kaikki kuolivat vapaaehtoisesti.
Rukoilimme: 'Hyvä kala,
jos aikasi on koittanut, kellu pintaan.'
Sitten johdimme veteen 220 voltin jännitteen,
ja ne kelluivat luonnollisesti pintaan.
Grillasimme ne temppelin polttouunissa."
Kohentaisiko tuo makua?
Kalan alkuperällä ei ole väliä.
Kokkaustavalla on.
Keittiömestarin pöydässä -
annokset ovat pieniä, se on hidasta ja siellä puhutaan liikaa.
Myöskään kyykkyvessat eivät ole juttuni.
Te nuoret, hoikat ja polvivaivattomat ette ymmärrä.
Tuossa iässä se ei ollut minullekaan ongelma.
Vanhetessa nämä jäykistyvät.
Lihavana tai jalkakivuista kärsivänä se ei onnistu.
Minulta leikattiin eturistiside,
jossa nivelside korvattiin jänteellä,
joka kiinnitettiin ruuveilla. Polvi liikkuu tämän verran.
Muuten se tuntuu irtoavan.
Kun olin munkki, muut munkit istuivat jalat ristissä ongelmitta.
Minun piti istua näin, kun rukoilin tai veisasin.
Olin siis huomion keskipiste.
Mutta minulla on liikkuvuusongelma.
En voi kyykistyä tai koukistaa polvea.
Kyykkyvessa on siis hankala.
Täyttä helvettiä.
Bangkokin bensa-asemilla on istumavessat.
Bangkokin ulkopuolella sellainen on vain invavessoissa.
Muut ovat kyykkyvessoja.
Myönnän hipsiväni invavessaan.
Ajattelin, että jos jään kiinni,
sanon olevani henkisesti vammainen.
Se on ainoa keino.
Mitä sitten haluan tehdä?
Pidän katuruoasta.
Käyn mielelläni eri paikoissa.
Käyn Walking Streetillä.
Söin kerran mustekalavartaita.
Syödessäni tunsin sen tulevan.
En tuntenut aluetta.
Julkkiksena,
kun ripuli on iskemässä,
vessa on löydettävä heti.
Muuten siitä otetaan kuvia eikä se lopu ikinä.
Väkeä kokoontuu paikalle.
Selfieitä, ryhmäkuvia,
uusia otoksia, sitä sun tätä.
Uusia asentoja. TikTokia.
Paska ei saa juosta jalalla.
Jonnekin oli siis päästävä pian.
Mikä tahansa julkinen vessa kävi.
En voinut nirsoilla.
Menin siis julkiseen vessaan.
Se oli sellainen vessa, että jos siinä olisi lukko, tuuri olisi käynyt.
Yleensä sellaista pitää kiinni metallilanka.
Menin sisään.
Voi pojat.
Minun piti kerätä itseni nähdessäni kellertävän kyykkyvessan.
Kuvitelkaa.
Vesisäiliö oli neliömäinen,
eikä vettä juuri ollut.
Hyvin vähän.
Itse vessa oli haljennut ja ruosteinen.
Vesihana vuoti vettä -
ja sen ympärillä oli muoviköysi.
Roskis oli täynnä käytettyä vessapaperia.
Kuin sitä olisi käyttänyt 300 ihmistä sinä päivänä.
Lattia oli märkä ja mutainen.
En tiennyt, oliko se pissaa.
Lattia oli epätasainen.
Lammikoita ympäri lattiaa.
Koko homma oli epäilyttävää.
Seinillä ei ollut koukkuja tavaroille.
Tyhjä seinä. Perse.
Ja oli kuuma.
Mutta uuttakaan ei jaksa etsiä.
Muuten joku vie tämän.
Pakko käydä toimeen.
Tein siis näin:
Loin ensin strategian,
miten hoitaisin homman.
Vedän housut alas.
Nilkkoihin asti.
Ei se käy.
Sitten kakka valuisi housuille.
Piru.
Entä jos otan ne pois?
En voi ripustaa niitä mihinkään. Ehkä oven päälle.
Mutta taskussa on puhelin ja avaimet.
Näin videon, missä housut ryöstetään helposti.
Note Udomin kaltainen ei voi kulkea etsimässä housujaan.
Ei voi. Mitä teen?
Tunsin tavaran tulevan.
En voi pidätellä. Mitä teen?
Rauhoitu.
Riisun ne ja kiedon käteni ympärille.
Tiedättehän?
Ettekö?
Otin kalsarinikin pois.
Jatkanko?
Käyttäkää mielikuvitusta.
Kalsarini ovat tässä.
Zoomaatteko?
Niille, jotka haluavat kokeilla tätä,
varoituksen sana.
Varmistakaa, ettei pyllynreikänne ole vessanpöntön mutkan päällä.
Koska kun kakkaa,
iskun lain mukaan kakka roiskahtaa.
Se sotkee reidet ja tennarit.
Tiedättekö? Ottakaa askel eteen.
Nyt se virtaa siististi.
Sitten kyykistytään.
Jatketaan. Rauhassa.
Jatketaan.
Ei lopeteta.
Sitten -
kipeä jalka tai polvi ei jaksa enää kovin kauan.
Sitä painuu syvemmälle mitä kauemmin kyykistelee.
Vessa on haiseva ja kuuma. Lattia pahentaa asiaa.
Olisin tarvinnut…
Painuin syvemmälle, mutten ollut valmis.
Tarvitsin vain -
jonkinlaisen tuen.
Olisin tarvinnut sellaisen köyden,
jonka avulla synnytettiin ennen muinoin.
Luoja auttakoon. Tukea ei ollut.
Olen rehellinen. Paskoin ja itkin.
Kyyneleet valuivat poskilla.
Miksi ansaitsin tämän?
Kyyneleet ja paska valuivat samaan aikaan.
Sitten en jaksanut enää.
Lattia oli märkä.
En kyennyt siihen enää.
Laitoin sormeni maahan.
En arvannut kakkaavani asennossa,
jota amerikkalaiset jalkapalloilijat käyttävät.
Se oli iljettävää. "Käteni."
Mutta pakko oli, koska polveeni sattui.
Itkin ja kakkasi.
Jatkoin toimintaa.
Sitten paino oli liian kova.
Käteni tärisi.
En jaksanut, joten käytin koko kättä.
Kakka-asentoni oli kuin The Avengersin sankarin.
Kun kaikki oli ohi,
olin että: "Piru.
Voinko leikata käteni irti?"
Käsi ei ole minun.
Ei enää.
Kuka tietää, mihin koskin.
Mitä teen sillä?
Ikävä ajatus tuli mieleeni.
Siinä oli vesisäiliö.
Entä jos teen näin?
Mutta oloni oli syyllinen.
Ihmisyyttä oli vielä jäljellä.
Muutkin käyttävät sitä.
Selvä.
Mitä teen?
Tehdään näin:
Missä vati on?
Otin vatiin hiukan vettä.
Se oli haljennut -
Pesin käteni näin.
Pesin sitä pikkuhiljaa,
kunnes se oli tarpeeksi puhdas.
Mitä nyt?
Vessapaperia ei ole. Nenäliinoja en miehenä kanna.
Puetaan vain housut.
Kukaan ei saa tietää.
Entä jos fanit näkevät minut?
Kuvassa voisi näkyä pyllyni tahrat.
Maineeni olisi mennyttä.
Miten pesen pyllyni? Kokeillaan taas vatia.
Otin siihen vettä.
Tästä syntyy sotku. Entä tässä?
En ole Jackie Chan. En saa jalkaani seinää vasten -
pestäkseni pyllyni.
Miten pääsen pois?
Oli ryhdyttävä miettimään.
Minulla on tämä.
Se toimi.
Helppo nakki.
Taitetaan se näin.
Se siitä.
Siinä teille -
viihteeksi.
K-pop-konserteissa -
fanit sekoavat,
kun laulajat pyyhkivät naamansa huiviin.
Siitä tapellaan.
"Se on minun!"
Älkää te tapelko.
Ammun sen teille.
Ettekö halua?
Sinäkö? -Haluan toisenkin.
Yksi on parempi.
Sehän on sukkapari.
Ne kuuluvat erilleen.
Se tapaus sai…
Ymmärsin, että minulla on huono vessakarma.
Sen jälkeen tein lahjoituksen, jolla rakennetaan vessoja.
Yleensä ihmiset rukoilevat pitkää elämää, onnea, terveyttä,
taivaaseen pääsyä.
En minä.
"Annathan vessan olla lähellä, kun ripuli iskee." Se olen minä.
"Anna vessan olla normaali, jossa on kaikki tarvittava.
En halua sinne käärmeitä tai muita otuksia.
Anna minulle hyvä vessa. Aamen."
Tuollaista en siedä.
Yhtä muuta asiaa en siedä.
Se ei ole esine tai ihminen.
Se on -
taloni aave.
Puhuin siitä viimeksi.
Siellä se on yhä.
En tiedä, mitä tehdä.
Toin talooni Oum Oimin.
Rakennuksessa on kolme kerrosta.
Asun yläkerroksessa.
Kakkoskerroksessa on toimisto, ekassa kokoustilat.
Oum Oim tuli talooni ja nousi hissillä ylimpään kerrokseen.
Hän käveli olohuoneeseen, joka on ehkä 15-metrinen.
Se on avoin tila.
Hissi on tässä.
Tämä -
on seinä ennen makuuhuonetta.
Tämä on makuuhuoneen ovi.
Tämä on seinä.
Makuuhuone on täällä.
Kävelimme ulos hissistä.
Hän käveli ympäriinsä kuudennen vaistonsa kanssa.
Olin hänen takanaan. Kysyin, oliko se vielä siellä.
Som, ensimmäinen tyyppi, sanoi -
sen istuvan täällä.
Että se istui siinä koko ajan.
Oum Oim meni lähemmäs.
"Ei se ole täällä. Voinko mennä makuuhuoneeseesi?"
Niinpä menimme.
"Sänkysi päädyssä."
Luulin sen olevan tuolla.
"Miten se tänne päätyi?" "Tämä on sen paikka."
"Mitä? Miksi?"
"Se katselee untasi."
Perse.
"Miten se minua katselee?"
"Näin. Nukut näin.
Hän seisoo tässä."
Mitä pirua?
"Hän on sängyn päädyssä.
Täällä hän asuu."
Mitä?
"Haluatko sanoa hänelle jotain?"
Oum Oim seisoi tässä.
Tässä.
Aave oli tuossa.
Minä olin tässä.
"Haluatko sanoa hänelle jotain?"
Hän oli tulkkini.
"Kysy, mistä hän on ja miksi hän on täällä."
"Hän on muinainen thaimies,
joka kuoli täällä ja eli täällä ennen kuin muutit tänne.
Täällä oli ennen rahtilaivojen kanava.
Hän kuoli täällä."
"Miltä hän näyttää?"
"Tumma, pitkä ja iso.
Hänellä on lannevaate."
"Miksi hän jäi tänne?"
"Hän pitää paikasta."
"Verrattuna muihin?
Mene jonkun muun hienompaan taloon."
"Hän saa kuulemma täällä enemmän lahjoja.
Täällä on omistautuneisuutta.
Hän saa lahjoja."
Äitini ja taloni välillä -
on jättimäinen tamarindipuu.
Sen on korkeampi kuin lavan kamppeet.
"Voisitko käskeä sitä muuttamaan tamarindipuuhun?
Hän aiheuttaa vaikeuksia täällä."
"Siellä on ahdasta."
"Miksi hän koputtelee sängyn päädyssä?
Se haittaa minua."
Se kuulostaa tältä joka ilta.
Ympäriinsä.
"Koska olet töykeä."
Se on totta.
Kukaan muu ei tiedä minun tekevän näin.
Asun yksin.
Kun hissi aukeaa, pitää kävellä -
pimeän huoneen ohi makuuhuoneeseen.
Minä…
Menin aina kananlihalle siitä.
Ihmiset ilmentävät pelokkuutta olemalla aggressiivisia.
Siten pärjäämme pelon kanssa.
Kun hissi aukesi, tiesin.
Tunsin hänet.
Niinpä matkin Rattana-tätiä.
"Kusipää!
Älä uskallakaan, kusipää!
Pysy kaukana.
Kummitukset ja ihmiset eivät kaveeraa. Äläkä pelottele.
Saat karmalta selkääsi. Kusipää!"
Sitten suljin oven.
Luulin sen pitävän hänet ulkona.
Nyt hän toljottaa minua joka yö.
Olen jo peloissani, mitä minun pitäisi sanoa?
"Mitä minun pitäisi sanoa hänelle?"
Tulen töistä ja astun hissistä.
"Kaipasitko minua?
Lahjojako haluat?
Lähetän niitä sinulle.
Minulla on eri makumaitoja."
"Kysy häneltä.
Mitä hän haluaa lähteäkseen?"
"Hän haluaa, että rakennat henkitalon."
"Käykö pieni henkitalo?"
Ajattelin sellaista modernia taloa.
Jokin pieni, joka sopii sisustukseen.
Lupasin tehdä pienen.
Voiko se olla alakerrassa kylppärin vieressä?
"Se ei ole kunniallinen."
Onko aaveilla kunnia?
Niillä on kuulemma hierarkia.
Talo ei sopinut.
"Rakennatko sellaisen?" "En."
"Sitten olet häntä vastaan."
Niin Oum Oim sanoi.
"Tee sitten rituaali,
tunge hänet purkkiin ja heitä jokeen."
"Näen aaveita, mutta en karkota niitä."
Mitä että? "Nyt olet häntä vastaan.
Kello on 23, minun on mentävä töihin."
Mitä nyt? "Minun on mentävä", hän sanoi.
"Saatat nukkua huonosti tänä yönä."
Ja hän lähti.
Jäin oman onneni nojaan.
Olin hämmentynyt. Soitin Oum Oimille.
"Eikö sinulla ole mitään suojaavia mantroja?"
"On." "Lähettäisitkö sen?"
"Sellaisen saa Googlesta."
"Minkä niistä?" "Mikä tahansa käy." Siihen se jäi.
Menin huoneeseeni. Miten minä nyt nukun?
Aave on nyt vihainen.
Olen vainaa.
Soitin itselleni seuraa: Kong Huayrain ja Bell Kanitthan.
He asuvat lähellä.
Kong ilmoitti tulostaan.
"Hoitelen aaveen."
Tarjosin hänelle sänkyäni. Hän sanoi nukkuvansa lattialla.
Niinpä järjestin heille makuupaikan.
Tässä on sängyn pääty. Nukun tässä.
Jalkani ovat tähän suuntaan. Kong on vaimoineen lattialla.
Huoneeni on oltava täysin pimeä. Muuten en nuku.
Mutta aistin valon silmänurkassani.
Oli keskiyö. Avasin silmäni.
Kong ja vaimonsa selasivat puhelimia.
Niiden valo sai heidän leukansa hohtamaan.
He olivat kuin luovutetut ruumiit.
Nyt minua pelotti enemmän.
"Kong! Mitä teette tähän aikaan?"
"En ole vielä kuollut. Odota."
Sitten he pelasivat pelinsä loppuun.
Klo 2.30 tunsin jonkun vetävän sänkyäni.
Se tuntui maanjäristykseltä.
Kuin muinaisen thaimiehen iso käsi olisi tehnyt tätä.
Mistä oli kyse?
Sitten jokin raskas painoi patjaa.
Patja vajosi.
Olin jo valmis paskomaan housuihin.
Odotin sitä.
Huusin: "Kong, auta!"
Kong vastasi heti. Hän oli sänkyni vieressä.
"Kong, aave vetää sänkyäni!"
"Minä sitä potkaisin."
"Miksi?"
"Nousin vessaan ja törmäsin siihen."
Hän luuli olevansa kotonaan.
"Jokin kumartui kuristamaan minut.
Se nojasi patjaan."
Hän sanoi: "Potkaistuani sitä, kaaduin naamalleni sängylle."
Oum Oim ei auttanut aaveen kanssa.
Otin yhteyttä Beehen, joka on aavelähettiläs.
Hän tuli käymään.
Hän on koulutettu aaveiden käsittelijä.
Sama juttu taas. Hissi avautui.
"Minäpä katson", hän sanoi.
"Ei mitään täällä. Saanko mennä makuuhuoneeseen?
Hän seisoo tuolla."
Samassa paikassa.
"Miltä hän näyttää?"
"Hän ei ole aave,
vaan demoni."
Aave on jo tarpeeksi paha.
Mikä helvetti on demoni?
"Ne ovat -
paljon pelottavampia. Ja…"
"Millainen hän on?"
"Vähän kuin Klonkku, mutta pahempi.
Ja isompi."
"Mitäs nyt?"
"Hän ei halua lahjoja."
"Miten hän joutui tänne?"
"Joku kirosi sinut."
Kylläpä homma kärjistyi.
"Mitä minun pitäisi tehdä?"
"Meditoin hetken. Odota ulkona."
Bee meditoi näin.
Hän kutsui minut takaisin.
"Huoneessasi on kirottu esine. Näin punaisen kaiverruksen."
Huoneessani on sänky, yöpöytä ja telkkari.
Ei muuta.
"Missä se on?" "Tutkitaan sänky."
Löysimme punaisen khmer-kaiverruksen.
Khmer-kaiverrus. Ihmettelin sitä.
Bee sanoi: "Näen toisenkin."
Se oli sängyn alla.
Kaksi sängyn alla. Järkytyin.
Voiko se olla tottakaan?
Bee: "Näen kolmannenkin."
Kohta huoneessani ei ole mitään jäljellä.
Yöpöydän alla oli kaiverrus.
Sama käsiala. Sekin punainen.
"Mitä kummaa?"
En voinut uskoa sitä.
Ehkä syyllinen oli puuseppä.
Kambodžalainen puuseppä, joka pitää graffiteista.
Ehkä hän jättää puumerkkinsä.
Mutta sänky ja pöytä ostettiin erikseen.
Miten kaiverrus päätyi molempiin?
"Joku kirosi sinut ja kutsui paikalle demonin.
Se määrättiin kummittelemaan."
Mitä helvettiä? Mitä teen?
"Minä vain näen henkiä, en korjaa ongelmia."
Mitä tekisitte, jos joku kertoisi, että olette kirottuja?
Mistä muka löydän kirouksen poistopalvelun?
En tiedä, mitä tehdä.
Siellä hän yhä asuu.
Bee lähti hoitamaan kahvilaansa.
Minä jäin yksin.
Mitä teen nyt?
Asun demonin kanssa.
Vielä nykyäänkin.
En halua, mutta en tiedä, mitä muutakaan tekisin.
Kysyin Beeltä,
olisiko hänellä mitään keinoja korjata tilanne.
Bee: "Yritä muistella.
Näen päivämäärän 7. syyskuuta seitsemän vuotta sitten.
Hän sinut kirosi."
Seitsemän vuotta sitten?
En muista seitsemän tunninkaan takaisia asioita.
Asun siis yhä demonin kanssa.
Mitenkö?
Vihkikokemukseni auttaa.
Mielemme on kuin lihas.
Harjoittelemalla se vahvistuu.
Vihkimisen jälkeen en ole harjoitellut.
Temppelini on Phanin alueella.
Se on pienellä kukkulalla keskellä metsää.
Ja…
Olin eristyksissä.
Asuin noin 500 metrin päässä muista munkeista.
Halusin elää vaatimattomasti -
lähes ilman sähköä ja yksin nähdäkseni, pystynkö siihen.
Aluksi se oli vaikeaa.
Temppelissä oli kuusi koiraa.
Ne ulvoivat asuntolan lähellä.
Ne ulvoivat noin klo 19.30-20.
Silloin ne aloittivat.
Se oli kuin kauhuelokuvasta.
Eikä vain yksi koira.
Se oli kuoro.
Suuri orkesteri.
Olin kauhuissani.
Parittelukaudesta ei ollut kyse.
Pelkäsin ulvontaa.
Heti alussa kysyin vanhemmalta munkilta, miksi ne ulvoivat.
Hän sanoi, että ne luultavasti näkivät aaveita.
Pitkä demoni saattaa pyytää lahjoja.
Kysyin toiselta munkilta. Hän:
"Koska läheisessä kylässä joku hirtti itsensä.
Hän voi olla se pitkä demoni, joka pyytää lahjoja uudelta munkilta.
Se on mahdollista."
Mietin asiaa.
Ehkä niin. Tavallisella aaveella -
ei olisi niin korkeaa ääntä.
Pitkät demonit ovat pitkiä.
Koirat kai juttelivat:
"Näetkö sen?"
"Minäkin näen."
"Kahdeksankerroksisen talon kokoinen."
Kuukausia kului.
Mieleni vahvistui. Halusin selvittää asian juttelemalla.
Minun oli meditoitava aamulla.
Ulvonta häiritsi minua.
Se tuli läheltä.
Tein sopimuksen demonin kanssa mielessäni.
"No niin, pitkä demoni.
Emme tunne toisiamme.
Läsnäolosi on kunnia.
Haluatko lahjan?
Annan sinulle lahjan, jotta voit olla rauhassa.
Saadessasi sen, rauhoitu."
Ajattelin näin mielessäni.
Kun lopetin,
ulvovat koirat…
Ne hiljenivät kesken kaiken.
Se vain vahvisti, että kyseessä oli demoni.
Sitten lellin demonia.
Joka ilta klo 19.30 tai 20 -
annoin sille lahjoja asuntoni vieressä.
Kun toistamme asioita, mielemme tottuu siihen.
Siinä mielessä demoni kotonani ei ole hullumpaa.
Olen nähnyt pahempaa.
Kun palasin kotiin,
juttelin demonini kanssa.
Tai muinaisen thaimiehen kanssa.
Suljin oven, sammutin valot ja meditoin.
Avasin keskustelun.
Arvailin hänen olevan täällä.
"Joku ehkä lähetti sinut.
Tee vain tehtäväsi.
Kurista minut.
Ilmesty minulle.
Odotan tässä."
Meditoin ja odotin häntä.
Odotin, että hän kuristaa minut. Oikeasti. En piitannut.
Jos aave kuristaa minut, se sopii minulle.
Olen elänyt täyden elämän.
En koe mitään uutta enää. Kuolema sopii.
Ja aaveen kuristamaksi joutuminen on klassikko.
Se on aivan uutta.
Tunti kului, eikä hän tullut.
Kaksi tuntia, eikä tullut.
Yli kaksi tuntia, eikä vieläkään.
Lopetin meditoimisen.
Niinpä älysin,
että hän voi vain tehdä ääniä.
Hän ei voi tappaa minua.
Sovimme siis yhteen.
Ei se hullumpaa ole.
Koputtele pois. Jatkan elämääni.
Töllötä vain, kun nukun.
Ei hullumpaa.
Sängyn päädyssä on lamppu.
Toinenkin kelpaa.
Asumme yhä yhdessä.
Ei se minua haittaa.
Haukun häntä mielessäni.
Etkö parempaan pysty?
Jos minä olisin aave,
tekisin muutakin kuin ääntelisin uhrieni kiusaksi.
Kummittelen sille, joka avaa arkkuni ilman lupaa hautajaisissani.
Aaveilla on valtaa.
Kerrataan perusasiat.
Tämä on hauska tarina niille, jotka eivät usko.
Aaveilla on eri tason valtaa.
Kuten ihmiset tienaavat eri määriä rahaa.
Ostovoimia on erilaisia.
Kyläpäälliköllä on valtaa vain omassa kylässään.
Kuvernööreillä on enemmän.
Pääministerillä on paljon valtaa.
Hän hallitsee koko maata.
Jos valtaa käyttää väärin, maa joutuu tällaiseen nykytilaan.
Aaveilla on valtaa.
Ne voivat vaikuttaa tai vallata uhrinsa.
Ne voivat sokeuttaa tai tehdä kuuroksi.
Kaukaisessa hotellissa vesihana menee päälle itsestään.
Aaveet voivat tehdä niin. Tai sammutella valoja.
Ehkä laittaa tv:n päälle. Sammuttaa koko rakennuksen valot.
Ne tekevät erilaisia asioita.
Ne voivat ilmestyä tai näyttää vain jalkansa.
Ehkä sisuskalunsa. Ne voivat halvauttaa uhrinsa unessa.
Niillä on valtaa.
Kun kuolen,
pystyn tekemään kaikenlaista.
Saatan tukkia jonkun vessan.
Mitä enemmän vetää, sitä enemmän se tulvii.
Seuraava tulija näkee vessan tukkineen.
Se näyttää ikävältä.
Kummittelen ikävällä tavalla.
Hyvin toiminut bidee?
Hidastan vedentulon niin,
että sitä pitää odottaa kädet ojossa.
Tai ehkä sitä tulee niin paineella,
että se halkaisee peräpukamat.
Ostareilla on tusinoittain vessoja.
Minä suljen pönttöjen kannet.
Jos Japanissa -
menee vessaan, ja kansi on kiinni,
pönttö on juuri pesty.
Japanilaiset ovat luottavaisia.
Tässä maassa -
jos kansi on kiinni,
se lähettää viestin.
Suljen ne kaikki.
Sitten saa tuntea kullankaivuun jännityksen.
Löytääkö kultahippuja,
kultaharkkoja -
vai kultakoristeita?
Sairaalassa kiroan hoitajan -
käyttämään koronatestipuikon väärää päätä.
Olen käynyt koronatestissä, jossa istutaan vain autossa.
Se oli pandemian alussa.
Piti odottaa autossa.
Sitten suoja-asuinen hoitaja otti näytteen.
Tiedättekö ne hoitajat?
He taisivat olla miekkailijoita ennen hoitajan uraansa.
Onko heitä edes koulutettu?
Potilashan vetää päänsä taakse, kun se puikko isketään kurkkuun.
"Älä vedä päätä taakse."
Pakkohan se on, kun hyökkäät noin.
He seuraavat päätä ja iskevät sitten.
Halusin työntää hänet jalallani kauemmas.
Puikko on melkein aivoissani.
Ei se ole niin vaikeaa.
Jos sen siis tekee itse.
Sitä tietää, miten syvälle puikko menee.
Lopuksi hoitaja vielä vääntää pään taakse.
Puikko kulkee salaperäisen alueen läpi.
Siinä ollaan lähellä nenänielua.
Sitä kyllä tietää, kun puikko osuu siihen.
Puikkoa voi pyöritellä.
Sitten iskevät kyyneleet.
Se on ihanaa.
Olen vanhus, joka ei harrasta seksiä.
Tästä saan nautintoa.
Haluan puikottaa nenäni neljänkin kertaa päivässä.
Jos uhrini pitää merkkilaukuista, riivaan tämän lapsen -
ja sukulaislapset.
Laitan heidät piirtelemään harvinaisiin krokotiilinnahkalaukkuihin.
Sitten uhrini vaikeroi.
Kynän jäljet ovat ohuita.
Etenkin Horse-merkkisen kynän.
Naisilta menee yöunet, jos laukussa on tällainen naarmu.
Vaikka kukaan muu ei sitä näe.
Piilotatte sen puolen itseänne vasten.
Sitten pohditte sen korjauttamista Pariisissa.
Se on piikki lihassa.
Sellainen kummittelu sattuu.
Kun ostarilla parkkipaikat ovat huvenneet, ja uhrini peruuttaa paikkaan,
laitan hänet vastaamaan puhelimeen.
Hän pysäköi ja nousee ulos.
Shoppailun jälkeen hän tulee takaisin.
"Minne oikein pysäköin?"
Sitten lähtiessään hän unohtaa pysäköintilapun.
Kotona hän löytää sen lompakostaan.
Niin se menee.
Jos uhrin mies saa bonuksen,
hän luulee, että mies vie lomalle -
vaikkapa Malediiveille.
Minä saan miehen tuhlaamaan rahat isoon pyörään.
Uhri taas saa typerän kypärän -
ja nahka-asun, jota ei koskaan käytä.
Mies taas tuntee olonsa päheäksi kuin Andy Lau.
Uhri roikkuu kyydissä henkensä kaupalla.
Miehen olo on päheä, uhrin vain täytyy sinnitellä.
Jos uhri ei ole mukana, mies eksyy.
On kuuma, mutta äijä haluaa pitkille reissuille.
Bangkokista Chiang Raihin.
Kypärät osuvat toisiinsa jokaisen jarrutuksen aikana.
Jos uhrini herää helposti, en lähesty näin.
Olen kuin hyttynen.
Tulen pimeässä.
Pakotan uhrini etsimään minua.
Onnea matkaan.
Kun hän luulee saavansa minut, katoan.
Olen sellainen hyttynen.
Jos uhri pelkää gekkoja, riivaan gekon -
ja tartun auton ikkunaan.
Kun uhri pääsee tielle, hän huomaa minut.
Hän näkee punavihreän mahani.
Pakotietä ei ole.
Hän yrittää karkottaa minut pissapojalla.
Ei onnistu.
Saat pyyhkijästä!
Putoa kuolemaasi, gekko. Etkö?
Nyt se on kuskin ikkunassa.
Entistä lähempänä.
Uhri avaa ikkunan -
toivoen, että gekko putoaa tielle.
Mutta se pääseekin sisälle.
Sukkia pestessä toinen parista menee aina hukkaan.
Etenkin pesukoneessa.
Etenkin suosikkisukat sarjakuvahahmoilla.
Toinen sukista katoaa, kun nostaa pyykkejä koneesta.
Joka kerta.
Kunnes kaikki sukat ovat parittomia.
Eriparisukissa näyttää hullulta.
Uhri laittaa eriparisukat sivuun.
Puoli vuotta myöhemminkään pareja ei ole löytynyt.
Hän luopuu toivosta ja heittää sukat pois.
Se on merkkini. Palautan sukat yksi kerrallaan.
Kun uhri käy marketissa kuun lopussa -
Big C:ssä tai Tesco Lotuksessa,
aiheutan harmia.
Uhri törmää kassajonossa johonkin tätiin.
Kassaneiti sanoo: "Neiti?
Mangoa ei ole punnittu. Siinä ei ole viivakoodia."
Tässä menee ikuisuus. Rouva ei halua punnita sitä.
Kassaneiti on kiireinen.
Uhri on jumissa.
Hän vaihtaa toiseen jonoon. Viimein on hänen vuoronsa.
"Hyvä asiakas,
pyykinpesuaineesta on tarjous.
Toisen saa ilmaiseksi.
Jos haluatte sen, käykää hakemassa."
Uhrilla on kiire.
Hän on ahne.
Ahneus voittaa. Hän lähtee jonosta.
Kun hän palaa,
kaikki jonot ovat pitkiä.
Hän menee jonkun tädin perään lyhyimpään jonoon.
Tädin kori on täynnä tavaraa.
Ja hän maksaa kupongeilla.
Naiset täällä ymmärtävät.
Osta 800 bahtilla, saa 40 bahtia alennusta.
Paras valmistautua.
Kassaneiti naputtelee nyt kassakonetta,
koska tavarat on ryhmiteltävä 800 bahtin ryhmiin.
"650 bahtia, 680…
Antakaahan kaali tänne.
Jaa, siitä tuleekin 900. Ottakaa se pois.
Tee voi odottaa.
Antakaa nyt pyykinpesuaine."
Lisätään, poistetaan.
Haluan pois täältä.
Ensimmäiset 800 bahtia.
Monta on vielä tulossa.
Sitten täti ojentaa lisää kuponkeja.
Homma vain jatkuu.
Viimeinen ryhmä. Viimeinkin.
"Yhteensä 650 bahtia.
Tarvitsette lisää tavaraa."
Odotus jatkuu.
Uhri odottaa vuoroaan.
Viimeinkin on hänen vuoronsa.
Kassaneiti laittaa kyltin kassalle.
"Vuoroni loppui. Siirtykää toiselle kassalle."
Välttelen asioita, joita en halua tehdä.
Mutta asioita, joita en ole tehnyt, kokeilen.
En halua tuhlata elämääni maailmalla matkailuun -
tai benjihyppyihin helikopterista.
Se ei ole juttuni. Pidän salaperäisyydestä.
Sellaisista, mikä herättää miettimään, onko se totta.
Kuten nagat.
Ovatko ne oikeita?
Kävin antamassa lahjan Chiang Raissa.
Kong Huayrai vaimoineen oli mukana.
Palmy kumppaneineen, Jae Nam myös. Annoimme lahjan Buddhan kuvalle.
Siellä apotti Nanin luostarista -
pyysi lahjoitusta, jonka annoin.
"Kiitos. Tämä auttaa rakentamaan asuntolan munkeillemme.
Kutsun sinut luostariin.
Herra Nagalla on sinulle lahja."
"Lahja herra Nagalta?"
"Pyydän sitä häneltä itseltään."
Jaaha.
Kysyin Palmylta:
"Haemmeko lahjan herra Nagalta?"
"Onko hän oikea?
Jos on, voimme kokeilla."
Niinpä menimme.
Änkesimme tila-autoon Chiang Raista Naniin.
Matka kesti neljä tuntia.
Luostari oli metsässä.
Kello oli noin 18. Oli hämärää.
Luostaria ympäröi metsä, ja siellä tehtiin rakennustöitä.
Se oli uusi.
Rakennus oli osittain betonia, osittain puuta.
Se oli suurin piirtein lavan pituinen.
Munkkien asuntolan vieressä -
rakennettiin paviljonkia, jota varten teimme lahjoituksen.
Lähellä oli lootuslampi ilman lootuksia.
Se oli vanha, noin koripallokentän kokoinen.
Asuntolan edessä oli pöytä.
Paikalla oli nagan muotoinen riisilahjoitus banaaninlehdessä.
Paikalla oli myös kaiutin mikin kera.
Apotin suunnistusta metsän läpi helpottivat punaiset ja oranssit valot.
Pidimme paikkaa lohduttomana saapuessamme.
Pimeys oli laskeutumassa.
Paikalla oli kaksi munkkia, apotti ja hänen alaisensa.
Alainen hoiti seremoniaa.
Apotti pyysi meitä istumaan.
Jutustelimme, ja meille tarjottiin vettä.
Alainen sanoi:
"Herra Naga tuo lahjan klo 21."
Ruokapaikkaa ei ollut.
Paikka oli pelkkää metsää.
Jutustelimme.
Oleskelimme siellä klo 21 saakka.
Alainen sanoi:
"Herra Naga haluaa siirtää tilaisuutta klo 22:een."
"Miksi?"
"Joku tässä ryhmässä on epäkunnioittava.
Silloin ette saa lahjaa."
En tiedä, ketä hän tarkoitti.
En voi kysyä: "Oletko epäkunnioittava?"
Ei voi mitään. Odotimme siis.
Juttelimme munkkien kanssa.
Apotti istui tässä,
Kong Huayrai tässä,
Jae Nam tässä, ja minä tässä.
Palmy oli ovensuussa.
Palmy seisoi näin.
Kong kysyi apotilta:
"Isä, en tiedä miksi,
mutta sydämeni alkaa tykyttämään Mekong-joella.
Tunnen pyörtyväni.
Osaan uida, mutta pelkään veteen joutumista."
Apotti sanoi: "Olit naga edellisessä elämässäsi. Tiesitkö?"
"Niinkö?"
"Teet kaiken nagaan liittyvän hyvin.
Kuten laulusi."
"Aivan, lauluja kirjoitan helposti.
Sanat vain virtaavat kynästäni."
"Aivan.
Naga-vaimosi inspiroi sinua.
Sinulla oli naga-vaimo.
Synnyit uudelleen ihmiseksi.
Vaimosi odottaa sinua."
Kong: "Ei ihme, että eroan kaikista tapailemistani naisista."
"Niin, vaimosi tekee siitä vaikeaa."
Minä ajattelin: "Koska flirttailet kaikille."
Kong: "Nyt kun olen naimisissa, pelkään eroamme.
Voinko estää sen jotenkin?"
Apotti: "Voit laulaa nagalle.
Laula kirjoittamasi laulu.
Sen 'Khu Khong' -laulun.
Laula se nagalle."
"Missä hän on?"
"Tuolla.
Lootuslampi on herra Nagan palatsi.
Voit laulaa siellä.
Hän huomioi sen, ja kaikki on hyvin."
Kong uskoi häntä.
Mikki oli kaiuttimen päällä.
Metsä oli pimeä.
Temppeliä ei ollut juuri valaistu.
Kong alkoi laulamaan.
Ja kunnolla lauloikin.
Missä tahansa rakkaus lieneekin
Hänen naga-vaimonsa kuunnellessa.
Oikea vaimo oli sisällä.
Olkoon kuka tahansa
Se ei katoa
Ajan mukana
Kong itki.
Se oli epätodellista. Hän itki laulaessaan.
Hänen äänensä kaikui sisällä.
Jae Nam istui apotin edessä. Apotin istuin oli korkeammalla.
Almukulhossa oli pyhää vettä ja bambusuikaleita.
Niitä näkee usein luostareissa.
Yhtäkkiä Jae Nam oli kuin riivattu.
Hänellä on yantra-tatuointeja.
Hän pitää mustasta magiasta.
Hän palvoo pyhiä asioita. Selässä on tiikeritatuointi.
Jae Nam hyppäsi pystyyn eikä ollut oma itsensä.
Hän oli tiikeri.
Ai, hän on tiikeri. Huono homma.
Hän hyppäsi pystyyn kuin vihkiseremonioissa.
Hän oli tiikeri.
Mitä hittoa? Hyppäsin kauemmas. Olin selkä seinää vasten.
Kaikki kaikkosivat kauemmas.
Ulkona:
Se säilyy
Kong ei tiennyt tiikeristä mitään.
Lattiat tärisivät.
Minä: "Isä, auta meitä!"
Apotilla oli pyhää vettä. Hän tarttui bambuihin ja veisasi.
Hän roiski pyhää vettä, mutta Jae Nam ei rauhoittunut.
Se oli kuin bensaa liekkeihin.
Siitähän hän innostui.
Kukaan ei uskaltanut pysäyttää häntä.
Ulkona…
Jae Nam oli yhä tiikeri.
"Isä, auta!"
Pyhä vesi ei toiminut.
Häneltä loppui ideat.
Hän yritti etsiä jotain -
ja löysi simpukankuoren,
joita näkee Bang Saenin ja Rayongin rannoilla.
Noin 30-senttinen.
Hän ei tiennyt, mitä tehdä. Säikähti kai.
Hän heitti Jae Namia kuorella.
Se osui häneen ja kieri pois.
Tiikeri meni poimimaan sen.
Miksikö? Puhaltaakseen siihen.
Mitä helvettiä?
Melodiaa ei ollut. Vain ilmaa.
Tiikeri puhalsi simpukkaan.
Ulkona -
laulaja itki naga-vaimolleen.
Mitä tapahtuikaan, pysymme vahvoina
Palmy oli ovella.
Hän näki molemmat tapahtumat.
Hän huusi pimeässä:
"Mitä helvettiä?
Liikaa uskontoa.
Miksi olemme täällä, Note?"
En tiedä minäkään. En arvannut sen lähtevän käsistä.
Jae Nam jatkoi puhaltelua,
kunnes happi loppui, ja hän pyörtyi.
Minä: "Mikä multiversumi tämä on?
Miten päädyin tänne?"
Kun Jae Nam pyörtyi,
kaikki rauhoittuivat.
Hänelle haettiin vettä.
Ajoitus oli hyvä. Kongin biisi loppui. Hän tuli takaisin.
Hän kysyi: "Mikä Jae Namia vaivaa?"
Mikä helvetti sinua vaivaa?
Apotin alainen tuli esiin lopetettuaan seremonian.
Hyvä ajoitus.
"No niin, kaikki.
Herra Naga on valmis.
Voitte hakea lahjan."
"Mistä, isä?"
"Mene sinä lootuslampeen."
"Miksi ihmeessä?"
"Se on herra Nagan palatsi."
"Pitäisikö meidän mennä hänen kotiinsa?
Hänen syötäväkseenkö?"
Oli täysin pimeää. Valoja ei ollut.
Vain temppelin taskulamppu ja puhelintemme taskulamput.
Olimme pökerryksissä, joten seurasimme apottia.
Hän sanoi: "Naiset eivät voi mennä lampeen.
Se häiritsee hänen voimiaan.
Se on kuukautiskierron syytä."
Selvä, ei sitten. Palmy, et voi tulla.
Jae Nam oli jo lammessa, kun me vielä ihmettelimme.
Hän ei pitänyt itseään ihmisenä.
Hän oli tiikeri.
Kukaan ei uskaltanut estää häntä.
"Isä, hän on jo lammessa."
"Enpä tiedä…
Hyvä on."
Koripallokentän kokoisessa lammessa -
pidimme toisiamme käsistä kiinni.
Kävelimme vierekkäin toiseen päähän.
Jos löytäisimme jotain, keräisimme sen. Se on lahja.
Apotti sanoi aloittavansa seremonian.
Hän sytytti kynttilän.
Tuuli vihelsi,
sirkat sirkuttivat,
ja pelkomme oli painostavaa.
Vesi oli näin syvää.
Pohja oli mutaa. Kävelimme siinä.
Se oli entinen lootuslampi.
Uusia lootuksia ei ollut. Vain kuivia varsia,
jotka ärsyttivät jalkojamme.
Askeleemme loivat kuplia.
Siellä oli pistävä haju.
En tiedä, miksi teimme sen, mutta olimme jo näin pitkällä.
Apotti sanoi: "No niin."
Hänen äänensä oli pehmeä mutta kuuluva.
"Jos jotain löytyy, älkää huutako.
Älkää aiheuttako kohtausta."
Mitä?
Jos naga tarttuu minuun lammessa ja syö kinttuni,
enkö saa huutaa?
Uppoanko rauhassa?
Niinkö?
Kaikkia pelotti. Minua, Palmyn kumppania,
kuskia, kaikkia miehiä.
Meitä pelotti. Vain yksi oli riemuissaan.
Ex-naga.
Kong Huayrai. Hän uiskenteli.
Perhostyyliin. Nagat uivat näin.
Hän nautti hetkestä.
Hän oli menossa tapaamaan vaimoaan.
Hiljaisuuden keskellä kuului lätsähtävät liikkeemme.
Apotti veisasi.
Hän sanoi:
"Sinä neiti rannalla,
veisaa kanssani.
Tämä on 'Itipiso'-veisuu.
Veisaa kanssani."
Nainen rannalla -
oli itse -
Eve Pancharoen,
eli rakas Palmymme.
Metsän pimeydessä -
kuului -
Palmyn ääni veisaamassa melkoista singleä.
Me läpsyttelimme eteenpäin.
Itipiso bhagava araham
Samma sambuddho
Vijjacaranasampanno
Sugato lokavidu
Anuttaro
Epätodellista.
Luulin näkeväni unta.
Läpsyttelimme nagan palatsissa -
Palmyn veisatessa "Itipisoa".
Mitä hulluutta tämä on?
Me tunnustelimme, löytyykö mitään.
Kong huusi: "Note!"
"Mitä nyt?"
"Hän ui jalkojeni välistä."
"Mitä?" "Hän ui jalkojeni välistä!"
Mitä helvettiä?
"Hän on oikea."
Hän tarkoitti nagan uineen jalkojensa välistä.
Niinkö? Eikö töyhtö viiltänyt palleja halki?
Oloni ei kohentunut.
Olin kauhuissani. Puristimme toistemme käsiä.
Älä ui altani!
Ei käy! Älä kurista minua!
Kävelimme yhä toiseen päähän. Siinä kesti minuutteja.
Ennen kuin saavuimme rantaan,
koko paikka hiljeni.
Apotti sanoi:
"Älkää pysähtykö.
Jatka veisuuta."
Kai hän puhui Palmylle.
"Kurkkuni on jo kuiva.
Istun tuntomimosapuskassa.
Takamukseeni sattuu."
Itipiso
Kävelimme loppuun saakka.
Mitään ei löytynyt! Kaivelimme kaikki paikat.
Se oli kurjaa.
Ryömin lammen reunalle. Reuna on noin 1,5 metriä korkea.
Sanoin apotille, ettemme löytäneet mitään.
Hän hymähti.
"Näin ei ole tapahtunut ennen.
Jokin meni vikaan.
Emme osoittaneet kunnioitusta herra Nagalle.
Joku oli epäkunnioittava."
Kuka?
En minä.
Tulin tarkkailemaan.
Joten…
"Menen itse lampeen", apotti sanoi.
Hän riisui kaapunsa jättäen vain alusvaatteen ylleen -
ja meni lampeen.
Me emme halunneet palata sinne.
Olimme jo mutaisia, ja oli lähes keskiyö.
Arvatkaa, kuka meni apotin kanssa. Juuri se kaveri.
Sinne vain uiskentelemaan.
He ryhtyivät etsintöihin.
Päätyyn saakka. Sitten se löytyi.
Oikeasti.
Kristallipallo.
Se oli kuulemma herra Nagan. Näin iso.
Noin 60-kiloinen.
He poimivat sen ja se lipsahti takaisin.
"Se on liukas", Kong sanoi.
Se lipsahti aina takaisin.
Sehän oli mutainen.
Kuljettajaa pyydettiin viemään kangas avuksi.
Sen nostamiseen vaadittiin kuusi ihmistä.
Pesimme sen ja veimme sen munkkien asuntolaan.
Ihailimme sitä.
Kong oli innoissaan.
Hän pesi ja kuivasi sen.
Hän vain höpisi.
En tiennyt, mitä ajatella. Se oli kirkas ja kaunis.
Palmy tuli katsomaan.
"Saanko nähdä?
Saanko koskea sitä?" "Saat."
"Tämänkö takia veisasimme niin pitkään?
Näitä on kasoittain Tha Phra Chanissa."
Sitä ei voinut kuljettaa lentokoneessa sen painon takia.
Vuokrasimme sille auton.
Annoimme sen Kong Huayraille.
Hän oli innoissaan.
Show'ni tulisi päättyä nyt.
Mutta en halua sen päättyvän. Voinko jäädä hetkeksi?
En ole vielä maininnut -
ihmistä, jota en enää siedä.
Olen sietänyt häntä kahdeksan vuotta.
Mitä? Tekinkö?
Pilailette.
Hän on…
Hän ei halua lähteä.
Hän haluaa jäädä oikein intohimoisesti.
Vaikka haluaa muka miellyttää ihmisiä.
Ehkä hän haluaa jäädä APEC-kokoukseen -
saadakseen kunniaa perheelleen.
Tai ehkä hän haluaa jäädä neljäksi vuodeksi -
rikkoakseen jonkinlaisen ennätyksen.
Koska hän ei lähde,
voimme toteuttaa hänen toiveensa.
Toteutetaan vanhuksen toive.
Sitten hän ei kadu lähtöään.
Haluan liittyä hänen tiimiinsä -
ja kampanjoida seuraavan kauden puolesta.
Muuten hän epäonnistuu.
Vanhan ajan kampanjointi on historiaa.
Sitä kutsutaan "tyhjiksi lupauksiksi".
Sitä luvataan vaikka mitä.
Minimipalkka nostetaan muka 400 bahtiin.
Jos lupaukset eivät toteudu, keskustelupalstat poistetaan.
Nykyään oma persoona on myyntivaltti.
Ihmiset äänestävät, jos pitävät ehdokkaasta.
Sellainen markkinointi on "kiusamarkkinointia".
Olemme rehellisiä maailmalle.
Tuu-sedälle keksin sellaisen idean,
jota käytettiin Bangkokin kuvernöörinvaaleissa.
Siinä autoista soitettiin tuttua musiikkia vaihdetuin lyriikoin.
Ne jäävät päähän soimaan.
Sitten julkistetaan meriitit rehellisesti.
Kuulemani kuulosti tältä.
Kaikukin kuuluu.
Kantrifiilistä.
Kaikua lisää.
Auto ajaa talonne ohi.
Loitsuni huumaa
Käskien sydäntäis Vanhan rakkauden valitsemaan
Saman pääministerin
Kokoonnutaan yhteen
Äänemme kirjatkaamme
Ja valitaan vanha Tuu-setä
Sitten julkistetaan meriitit.
Rohkea.
Epärehellinen.
Olemme oman onnemme nojassa.
Rohkea.
Epärehellinen.
Vanhojen ongelmien mahdollistaja.
Uusien luoja.
Kerrotaan ihmisille se, mitä he odottavat.
Vanhojen ongelmien mahdollistaja.
Läpinäkyvyyden varmistaja. Mutta tarkastuksia ei sallita.
Hän on valmis kohtaamaan ongelmat kaikella älyllään.
Kaikilla 84 000 aivosolullaan.
Hänen päänsä on vahvin ominaisuus.
Näin on.
Heikoin on sen sisältö.
Hän on sanaseppo.
Mutta fiksumpi hiljaa.
Pääministeri ratkoo ongelmia kirjoittamalla biisejä.
Paras koota niistä albumi.
Hän ratkoo ongelmia biiseillä.
Omia ongelmiaan hän ratkoo aggressiivisuudella.
Jos hän ei osaa vastata, hän peittää sen suuttumuksella.
Vaikka on sitoutunut tähän maahan.
Eikä vain tähän.
Hän on sitoutunut moneen.
Viimeksi hän hommasi lainan Japanista.
Velkamme on nyt kymmeniä miljoonia.
Maksetaan velkamme yhdessä.
Maksatetaan ne lapsillamme.
Miksikö?
Koska sukupolvemme ei siihen pysty.
Emme kopioi toisten käytäntöjä.
Jos äänestää Chadchartia, saa painaa töitä.
Jos äänestää Tuu-setää, saa rukoilla.
Ja ärsyyntyä.
Pidetään paussi kampanjasta.
Puhutaan katujen juoruista.
Juttu on näin:
Maassa on kaksi ihmistä,
joille suutun, kun he puhuvat.
Ne kaksi ovat Tuu-setä ja Kratik.
Näin:
"Herra, miten korjaamme ruuhkat?"
"Ruuhkat ovat hyviä. Ne ehkäisevät kolareita."
Tuu-setä oli eräs päivä päävieras -
Thaimaan 5G-huippukokouksessa.
Se oli teknologiakonferenssi.
Hän johti teknologiakokousta.
Siellä hän sanoi, että hänellä on niin paljon töitä,
että jos hän olisi tietokone, hän olisi jo jökissä.
Vetäisi syvään henkeä ja heräisi.
Ei hän ole tietokone.
Niissä on prosessoriyksikkö -
ja muistiyksikkö.
Hänellä ei ole kumpaakaan. Hän on vain näppäimistö.
Näyttöäkään ei ole.
Hänen työstään ei ole näyttöä.
Jotkut kutsuisivat häntä vanhaksi kirjoituskoneeksi.
Onko se ärsyttävää?
On.
Sanotaan, että teillä on yritys.
Teillä varmaan onkin.
Sanotaan, että joku hakee sinne töihin asenteella:
"En minä tätä halua tehdä.
Tee itse."
Palkkaisitteko sellaisen hakijan?
Helppo kysymys.
Sellainen henkilö tekee meille nyt töitä.
Onko täällä tulevaisuutta?
Paljonko Thaimaassa on asukkaita?
67 vai 76 miljoonaa?
Jotain sellaista. Kymmeniä miljoonia.
Kuvitelkaa, että olemme samassa lentokoneessa.
Koneen nimi on Thaimaa.
Yleensä sellaista lentää asiansa tunteva kapteeni.
Sitä lentää kapteeni.
Nyt sellaista ei ole mailla eikä halmeilla.
Kuka on ohjaimissa? Vartija.
Enkä tarkoita, että vartijoissa olisi mitään vikaa.
Ihmiset pitävät eri asioista.
Jos pitää numeroista, on kirjanpitäjä.
Jos pitää rauhasta, on munkki.
Nyrkkeilijä pitää tappeluista, kokki ruoasta.
Kaikilla on oma juttunsa.
Jos pitää titteleistä ja kurista, on sotilas.
Jos pitää järjestyksestä, on vartija.
Maailma tarvitsee kaikkia.
Mutta se ei tarkoita,
että vartija osaa lentää konetta.
Hengitetään syvään.
Nyt tätä maata lentää vartija.
Tuu-sedän fanit, kuunnelkaa.
En väitä häntä pahaksi ihmiseksi.
Minäkin pidin hänestä.
En väitä häntä pahaksi ihmiseksi.
Koneen lentäminen ei liity ihmisen hyvyyteen.
Jos tapaisimme munkin,
joka tekee hyviä asioita,
pyydättekö häntä lentokapteeniksi? Ette.
Hyvät teot eivät nosta Boeingia ilmaan.
Se on selvää. Kyse on ammattitaidosta.
Maatamme ei lennä kapteeni.
Koska hän ei osaa…
Kun ihmiset tekevät asioita, joita eivät osaa,
he näyttelevät.
Jos ryhdytte keittiömestariksi,
mitä teette, jos ette osaa kokata?
Esitätte roolia.
Kun teiltä kysytään resepteistä, suututte.
Se on selviytymismekanismi.
Jos futisvalkku ei osaa pelata,
hänen tulee näytellä.
On säälittävää pukeutua valkuksi -
ja huutaa: "Hyökätkää! Vauhtia!"
Osaako hän edes pelata?
Niin hän lentää konetta.
Matkustajat tuntevat sen. Eivät he häntä pahana ihmisenä pidä.
He vain miettivät määränpäätä.
Onko se väärin?
Matkustajien on tiedettävä, minne päätyvät.
Kun kysymme, hän huutaa.
"Matka kestää 20 vuotta."
Entä pysäkit matkan varrella?
Kun koneessa on ongelmia,
kuten ilmanpaine, ruoan puute tai tukkeutuneet vessat,
hän ei tiedä mitään.
Lentäjille on käsikirja.
Valitettavasti se on englanniksi.
Minunkaan englantini ei ole hyvää.
Mutta ehkä kyvykkäät lukijat olisivat parempia hommaan.
Puutarhalehden lukeminen ei ole ratkaisu.
Ei ole aika sisustaa konetta.
Emme voi luottaa häneen, joten kysymme perämieheltä,
joka on kokeneempi.
Hän tosin nukkuu.
Kysymme häneltä.
"En tiedä."
Lentäminen ilman päämäärää…
Älkää mainitko 20-vuotissuunnitelmaa.
20 minuuttiakin on liian pitkä aika.
Sellainen tunnelma täällä on.
Emme tiedä, minne menemme.
Jos kapteeni ja perämies rakastavat kansaa kuten väittävät,
hyppäisivät koneesta.
Aina voi laittaa autopilotin päälle.
Matkustajat löytävät sopivan kapteenin.
Moni on sopiva hommaan. Matkustajat päättävät.
Kapteeni ja perämies eivät saa valita.
Eikä 250 senaattoriakaan.
Hetki.
Saisinko tämän valon päälle?
Ethän sinä mustapaitainen ole sotilas?
Kaikki muut taputtivat, paitsi sinä.
Sanani eivät ole omiani.
Tiedäthän?
Minuthan kirottiin.
Mikään ei vie sitä pois
Itipiso bhagava araham
En ole oma itseni.
Älä tee ilmoitusta minusta.
En ole koskaan eläessäni -
nähnyt moista solidaarisuutta.
Kun on Tuu-sedän synttärit,
se ilmoitetaan Workpoint-uutisissa. Kommentit ovat täynnä solidaarisuutta.
Pilkkaan jokaista hallintoa.
Pilkkaan Yingluckia, Abhisitia ja Taksiniakin.
Mutten koskaan ole nähnyt samanlaista solidaarisuutta.
Jokainen kommentti sanoi HV.
En ole nähnyt moista.
Eikö? -Joo.
Kaikki käskevät häntä keskittymään ja ymmärtämään.
Keskittymään ja ymmärtämään.
Solidaarisuutta.
Jos katoan lehdistä -
tämän esityksen jälkeen,
sanon nyt, etten ryhtynyt munkiksi.
Älkää uskoko minun elävän eristyksissä munkkina.
Sinä kaappaat minut.
Palataan kampanjaan.
Nyt riittää sekopäät, nagat ja juorut.
Keksityt asiat.
Jatketaan kampanjasta.
Auto jatkaa matkaansa.
Tämä on kutsu kaikille thaimaalaisille.
Voimme suojella maata -
kehittymiseltä.
Suojellaan maata kehittymiseltä -
valitsemalla Tuu-sedän.
Hän on paras valinta niille, joilla ei ole vaihtoehtoa.
Hyvää yötä. Kiitos, että tulitte. Olette ihania.
Olette ihania. Kiitos.
Ettekö mene kotiin?
Emme!
Pilailetteko?
Haluamme lisää!
Mistä on kyse?
Haluamme lisää!
Hyvä on. Hetki vielä.
Riisu!
Pysytään aamuun saakka!
Herra sotilas,
voitte valmistella joukot.
Ulospääsyjä on vain yksi. En taida selvitä tästä.
Yleensä komediashow päättyy nauruun -
kuten näitte.
Mutta olen tarpeeksi vanha toisenlaiseen loppuun.
Enkä tarkoita itsemurhaa.
Opin erään läksyn, josta haluan kertoa.
Kun älysin, ettei minulla ole paljon elinaikaa,
elämästä on tullut helpompaa.
En ole enää uteleva.
Paitsi itseäni kohtaan.
Nyt tiedän,
mitä haluan todella tehdä -
ja mitä teen vain näön vuoksi.
Jotain sellaista.
"Tämä toimii minulle" on toimiva motto.
Tämä toimii minulle.
En enää piittaa, mikä on in ja mikä ei,
mikä on siistiä ja mikä ei.
Se voi olla toisille siistiä, muttei minulle.
Esimerkiksi superautot nousevilla ovilla.
Se ei toimi minulle.
Äitini on vaikea päästä kyytiin. Samoin minun.
Vaimoni ja lapseni eivät voisi käyttää sitä.
Mihin pysäköisin torilla?
Ovet osuisivat kojujen päivänvarjoihin.
Se ei toimi.
Tai he, jotka osoittavat kiitollisuutta äidilleen rahalla.
Kiva juttu, mutta ei. Mieluummin lähetän sen nettipankkiin.
Tai ehkä jalkahieronta toimisi -
äidin katsellessa telkkarista tosi-tv:tä,
jossa on aina sama voittaja.
Kaikilla on omat konseptinsa -
kätevyydestä, onnesta ja menestyksestä.
Ne sopivat heidän elämiinsä.
Emme voi olla lainahöyhenissä.
Mitä jos lainaisimme Ice Apitsadan höyheniä?
Niihin ei mahtuisi ilman kehon öljyämistä.
Hänelle se sopii.
Meille se ei sovi. Meille sopii muut asiat.
Suurin osa ihmisistä -
tarttuvat muiden ideoihin menestyksestä ja onnesta.
Kaikki haluavat hyvän elämän ja rikastua -
jonkin itseapukirjan -
tai life coachin tai podcastin avulla.
Ja elää kuin tubettajat.
He haluavat meidän rikastuvan. Yhdistyvän maailmankaikkeuteen.
Manifestoivan rahaa.
Pyytävän maailmankaikkeudelta rikkauksia 72 tunnin kuluessa.
Onko maailmankaikkeus sellainen?
Pyytäkää siltä hoitokeinoa kumppaninne peliriippuvuuteen.
Laittakaa lapsenne siivoamaan.
Sittenhän kaikki olisivat rikkaita.
Kuka ajaisi takseja tai junia?
Kuka tekisi meille ruokaa?
Maailmassa on ihmisiä eri tilanteissa.
Herätkää.
Prosentti ihmisistä -
on megarikkaita.
Elämä on maraton.
Yksi 10 000:stä pääsee maaliin.
Missään maratonissa -
maaliin ei pääse 10 000 ihmistä samaan aikaan.
Se ei ole totta.
Yksi prosentti.
Entä ne rikkaat, jotka postaavat Instagramiin?
Antaa heidän olla rikkaita.
Emme tarvitse lainahöyheniä.
Mitä sitten, vaikka he ovat rikkaita?
Olemme onnellisia omalla tavallamme.
Rikkautemme ovat ystävissä, terveydessä, naurussa.
On muita tapoja olla rikas.
Mutta se prosentti, jota kadehdimme,
voi kärsiä ystävyyden, terveyden,
naurun, ihailun puutteesta.
Se on köyhyyttä.
Me olemme rikkaampia.
Kuolema ei ole pelottavaa.
Pelottavampaa on onneton elämä.
Jos joutuu tekemään jotain, mikä ei sovi itselle.
Tehden jotain, mistä ei pidä.
Jos ei ole oma itsensä,
on vain elävä raato.
Muistakaa se.
Tämä toimii minulle.
Eläkää elämäänne sopivalla tavalla. Hyvää yötä.
Tekstitys: Minea Laakkonen