Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏- ספיישל קומדיה של NETFLIX -
‏קבלו בבקשה במחיאות כפיים ‏את אודום טייפהניץ'!
‏בדיוק שמתי לב לשלטי הניאון.
‏- נוט כל כך חמוד -
‏תודה רבה.
‏"מי שטוב לו ושמח כף ימחא"
‏ממש התגעגעתי לבמה.
‏גם אנחנו התגעגענו אליך.
‏אני כל כך שמח.
‏אפשר…
‏אפשר עוד זרקורים עליי, בבקשה?
‏השתוקקתי לזה.
‏עכשיו אני מבין איך סריסוואן ג'ניה מרגיש.
‏קודם כול, אני רוצה להתנצל
‏על כל הפרוצדורות שעברתם בכניסה.
‏חייבים לפעול לפי הנחיות הממשלה.
‏זה אולי קצת מעצבן.
‏היו פקקים.
‏יש הפגנות
‏נגד מישהו שאנחנו רוצים להדיח.
‏טוב…
‏אני מניח שאפשר לסלוח למפגינים ‏כי הם מפגינים בשמנו
‏בזמן שאנחנו יושבים פה רגל על רגל.
‏אני מבטיח שאשפר לכם את ההרגשה לאט לאט.
‏אלמלא פעלנו לפי ההנחיות, ‏היינו נאלצים לדחות שוב את המופע.
‏הצוות שלי התחנן שנצא מהמקדש ‏כדי לעשות את המופע הזה.
‏כל החברה הייתה שם.
‏כל החברה ישבה שם והתחננה בפניי,
‏"הגיע הזמן שתוריד את הגלימה,
‏אחרת לא תספיק להתכונן למופע."
‏אם הייתי מוריד את הגלימה ‏והמופע היה נדחה שוב,
‏נראה לי שלא הייתי יוצא שוב מהמנזר.
‏כשהייתי נזיר, למדתי המון דברים.
‏זו אחת ההחלטות הכי טובות שלי בחיים.
‏כל כך הרבה סיפורים בלתי נשכחים.
‏אבל הסיפור הכי בלתי נשכח
‏היה ההתעמקות במוות.
‏המורים תמיד אמרו,
‏"נמות בקרוב."
‏כשאתה אומר את זה שוב ושוב בכל יום, ‏אתה מפנים את זה.
‏ואז הבנתי.
‏"אלוהים, אני אמות בקרוב."
‏נולדתי. עכשיו אני מזדקן.
‏חולי.
‏עכשיו אני בשלב החולי.
‏אנשים בשנות ה-50 לחייהם יזדהו.
‏אנחנו חווים דברים
‏כמו כאבים בברכיים, כאבים ברגליים, ‏פריצות דיסק,
‏קלקול קיבה, צרבת.
‏אנחנו עושים בדיקות, ‏דברים שלא חשבנו שנצטרך,
‏למשל חיסון לטטנוס, חיסון לשלבקת חוגרת,
‏קולונוסקופיה, עם צינור אחד
‏שנכנס לפה והשני לתחת.
‏הם נפגשים באמצע.
‏אם אתם שואלים אותי, ‏בחיים לא הייתי רוצה לעשות את זה.
‏אבל כשמגיע הזמן, אנחנו חייבים.
‏בזמן האחרון המצב היה די גרוע.
‏הלכתי לבדיקת פרוסטטה.
‏גברים צעירים, אתם לא תבינו.
‏כשהייתי בגילכם, לא היה לי מושג מה זה.
‏אבל כשאתה מגיע לגיל 50, אתה חייב.
‏תמיד חשבתי שבבדיקת פרוסטטה
‏הרופא משתמש בסטטוסקופ…
‏והוא ממשש לך את האשכים
‏ובודק אם הם פועמים
‏בקצב הנכון או שיש סרטן.
‏אבל זה בכלל לא ככה.
‏הם דוחפים אצבע
‏לתחת שלך.
‏כשגיליתי, הייתי כזה, "שאני אמות.
‏"אין מצב."
‏אתם רואים?
‏הייתי חייב למצוא רופא גבר מייד.
‏לא יכולתי שאיזו רופאה יפה…
‏תעשה את זה.
‏אני חושב שנשים יכולות להזדהות.
‏כשאתן עושות בדיקת פאפ אצל הגינקולוג,
‏אתן לא רוצות שיעשה את זה רופא גבר.
‏זה עוד יותר מביך אם הוא חמוד.
‏זה בכלל לא הגבר שלך. ‏את לא יודעת למה אכפת לך, לעזאזל.
‏אותו הדבר אצלי.
‏אז חיפשתי רופא גבר באינטרנט.
‏מצאתי את ד"ר ארקניי.
‏התקשרתי, נתתי את השם שלי ואמרתי שאגיע.
‏הוא ראה את השם "אודום טייפהניץ'."
‏הוא אמר, "מר נוט,
‏כשתבוא, תוכל להביא איתך מרצ'נדייז?
‏כמה ערכות מתנה?
‏שמיכות, בובות, ספלים, בבקשה תביא אותם."
‏ואמרתי, "אתה מעריץ? אני שמח."
‏"לא, זאת האחות, האסיסטנטית שלי.
‏היא אוהבת אותך. היא מעריצה גדולה.
‏היא מתה עליך.
‏יש לה ספרים ודיסקים ישנים ‏שהיא רוצה שתחתום עליהם.
‏תביא את המרצ'נדייז שלך."
‏אז הבאתי.
‏כשהגעתי, היא קיבלה את פניי במגרש החניה.
‏מכירים את זה שמעריצה ‏פוגשת את המפורסם שהיא דלוקה עליו?
‏היא לא הייתה מסוגלת להפסיק לזוז. ‏היא אמרה, "נוט."
‏היא אמרה "נוט" בקול גבוה.
‏אז הצטלמנו, נתתי לה את המרצ'נדייז,
‏חתמתי לה וכולי.
‏כל מה שמעריצה רוצה. היא הייתה מאושרת.
‏ואז היא לקחה אותי לחדר הבדיקות.
‏הוא לא היה גדול כל כך.
‏הוא נראה כמו חדר שהיינו מצפים לו.
‏ואז התבקשתי להוריד את המכנסיים.
‏אז הורדתי את המכנסיים, עדיין לבשתי חולצה.
‏התבקשתי לשכב
‏כשהידיים מסביב לברכיים.
‏וואו. כל כך הרבה ציפייה בחדר.
‏אני רוצה לספר לכם.
‏אני רוצה שתזדהו איתי.
‏לעשות סטנדאפ בתקופה הזאת ‏זו חוויה חדשה בשבילי.
‏בדרך כלל כשאני עושה סטנדאפ, ‏אני רואה את הקהל צוחק
‏או רואה את הבעת הפנים ‏או לפחות יודע אם מבינים את הבדיחות.
‏שימו את עצמכם בנעליים שלי.
‏כשאני מסתכל למטה מפה, הכול איום ונורא.
‏אני רואה רק עיניים.
‏וכל מה שהן עושות
‏זה לעקוב אחריי משמאל לימין, מימין לשמאל.
‏העיניים שלכם לא קופצות החוצה ‏ואומרות לי אם הבנתם את הבדיחה.
‏גם ככה קשה להצחיק אנשים.
‏אבל זה הרבה יותר קשה ‏כשאנשים צוחקים ומסתירים את זה.
‏כאילו, "אני לא אאפשר לך לדעת. מה שתגיד."
‏כרגע אני רואה… למשל הבחורה הזאת.
‏אני רואה רק עיניים ו…
‏היא כזה, "מה שתגיד."
‏מפחיד מאוד.
‏אז בבקשה, כשאני שואל שאלה, תגיבו.
‏רק קצת.
‏תבואו לקראתי. ‏רק כדי שאדע שהבנתם את הבדיחה.
‏על זה אני מדבר.
‏יפה מאוד מצידכם. תודה רבה.
‏ככה יותר טוב.
‏אז הרופא אמר לי לשכב ‏כשהידיים מסביב לברכיים ככה.
‏תדמיינו אותי בלי מכנסיים. ‏הינה חור התחת שלי, כאן.
‏שכבתי בתנוחה הזאת.
‏הייתי בלחץ שמשהו ייכנס לי לתחת.
‏ואז שמעתי את כפפות הלאטקס.
‏"סנאפ."
‏בשלב הזה
‏חשבתי שהרופא
‏כבר שם וזלין.
‏עכשיו,
‏בדיוק הבנתי…
‏החדר היה שקט.
‏אבל הבנתי שלא רק אני והרופא בחדר.
‏הרגשתי
‏שיש איזו אנרגיה,
‏אנרגיה חזקה מאוד.
‏זה אני, מרגיש שלא רק הרופא שם.
‏משהו שידר אנרגיה ממש חזקה.
‏אז העפתי מבט.
‏וראיתי אותה. המעריצה שלי.
‏המעריצה שלי עמדה לא רחוק מחור התחת שלי.
‏בהישג יד.
‏ראיתי את הפנים שלה, ‏והייתה לה הבעת פנים של הערצה!
‏אתם מתארים לעצמכם?
‏זה לא אמור לקרות.
‏אז כיסיתי את התחת.
‏"דוקטור, רגע."
‏"מה יש?"
‏אמרתי, "אני לא מרגיש שזה הולם."
‏"מה לא הולם?"
‏"האחות שם."
‏הוא אמר, "בחייך. היא מעריצה. ‏תן לה להסתכל."
‏מעריצה לא אמורה לראות דבר כזה, נכון?
‏כאילו,
‏אם חור התחת שלי היה עין,
‏יצרנו קשר עין ישיר.
‏מעריצה לא אמורה לראות דבר כזה.
‏אני לא יודע איך היא התרשמה ממני לפני כן.
‏מה היא זוכרת לגביי.
‏אבל כשמעריצה ראתה את חור התחת שלך,
‏את חור התחת השעיר שלך…
‏תדמיינו את זה.
‏נניח שאתם מעריצים של נון טאנון.
‏טיק ג'טסאפורן
‏או אולי נאדק.
‏ואתם…
‏אתם אחות,
‏וחור התחת של נון טאנון כאן.
‏תמונה כזאת, ברגע שראיתם אותה,
‏היא מוטבעת במוח.
‏ובפעם הבאה שאתם הולכים להופעה שלו
‏או חולפים על פניו בכלבו,
‏לא תראו את נון טאנון,
‏אלא תראו את נון טאנון
‏ואת חור התחת השעיר שלו.
‏השירים שלו לא יישמעו אותו הדבר יותר.
‏אמרתי לרופא, "לא, דוקטור. זה לא יקרה.
‏אתה יכול לבקש ממנה ללכת?"
‏"אז איך נעשה את זה? ‏מישהו צריך להחזיק את הווזלין."
‏אמרתי, "אנחנו יכולים לעשות את זה, שנינו.
‏הינה. תכניס את היד. הינה."
‏האחות צחקקה
‏בזמן שהיא יצאה.
‏אני לא יודע אם היא צילמה הכול.
‏אחרי שהוא שם קצת משחה,
‏ד"ר ארקניי
‏דחף את האצבע לתחת שלי.
‏אלוהים.
‏החור הזה תמיד היה יציאה.
‏זה כביש חד-סטרי.
‏שום דבר לא נכנס בכיוון ההפוך.
‏אוי, ברגע שהוא התחיל להיכנס, ‏הייתי כזה, "כואב!"
‏זה היה כל כך לא נעים.
‏זה לא היה קל, בכלל לא.
‏כשהאצבע נכנסה,
‏הוא אמר, "תירגע.
‏תשאף בעדינות. הפעם הראשונה תמיד הכי קשה."
‏ואז הוא הכניס אותה ככה, עד הסוף.
‏אוי ואבוי! יצאו לי דמעות מהעיניים.
‏הוא דחף אותה פנימה.
‏זה לא היה הכול. ואז הוא הזיז את האצבע.
‏פרוסטטה
‏היא כמו אגוז קשיו.
‏יש שתיים.
‏הרופא ממשש ומחפש גושים.
‏אם יש גושים, יכול להיות שיש סרטן.
‏אולי צריך ניתוח.
‏הרופא מישש באצבע. זה היה לא נעים וכואב.
‏והכי חשוב, זה היה רגיש.
‏הדמעות זלגו, אבל אלה היו דמעות של שמחה.
‏אני חייב להודות, ‏זה העיר בי את הצד ההומואי שלי.
‏הרגשתי שאני רוצה שימשיך ‏למשש לי את הפרוסטטה.
‏אני מדבר בכנות.
‏הרופא המשיך להזיז את האצבע
‏והוא אמר כמה מילים באנגלית, ‏הוא הסביר כל מיני דברים.
‏לא רציתי שזה ייגמר.
‏זה היה בתת-ההכרה.
‏כשהוא התחיל לצאת, בלי לשים לב,
‏תפסתי את פרק כף היד שלו כדי לעצור אותו.
‏שמעתי את השיר ההוא מהטיקטוק.
‏טוב. דיברנו על חולי.
‏השלב הבא הוא מוות. הגיע הזמן.
‏שאלתי את עצמי,
‏"כמה זמן אתה צריך לחיות ‏כדי להיות מרוצה לגמרי מהחיים
‏לפני שאתה מת?"
‏התעמקתי בזה. כתבתי על פתק.
‏טוב, 65 זה גיל טוב בשבילי.
‏אני מרגיש שבגיל 65
‏אפשר למות יפה.
‏עדיין אפשר ללכת, הזיכרון טוב.
‏אתה לא צריך שיהפכו אותך, ‏יקלחו אותך, יאכילו אותך.
‏אין לך צינורות וכאלה בכל מקום.
‏לי לא ממש אכפת כמה זמן אחיה.
‏נגיד שאקבל פרס על הגעה לגיל 130.
‏בגיל הזה לא אדע מה לעשות איתו.
‏לא אכפת לי כמה זמן אחיה.
‏אכפת לי מאיכות החיים שלי כשאני חי.
‏אני לא רוצה להיות הזקן הזה
‏שחי כמעט עד גיל 80.
‏כשאתה הולך למקומות ולא יכול ללכת לבד,
‏אתה צריך אנשים משמאלך ומימינך.
‏כשאתה הולך לקלפי,
‏אתה בקושי מסוגל ללכת.
‏אתה מועד על דברים.
‏או כשאתה מנהל ישיבה,
‏פתאום אתה נרדם בכל פעם שאתה יושב.
‏כשיש דיון פרלמנטרי,
‏אנשים רוצים את ההסבר שלך
‏או את האישור שלך לתקציב.
‏הדיון נמשך מהבוקר עד הערב.
‏כשמגיע תורך לתת תשובות,
‏מישהו מעיר אותך. אתה כזה…
‏"זה לא נכון."
‏ואז יורד מהבמה.
‏באמת?
‏זה קורה בעוד מקום בעולם?
‏אנשים מקיימים דיונים כדי למצוא תשובות,
‏כל מה שיש לך להגיד זה, "זה לא נכון?"
‏אם ככה נראית הזקנה, אל תטרחו.
‏אז אני חושב שאם אמות בגיל 65, ‏זה יהיה בסדר מבחינתי.
‏זה אומר שנשארו לי רק 11 שנים.
‏עכשיו אני בן 54.
‏נשארו לי רק 11 שנים בכדור הארץ.
‏מתוך 11 השנים האלה בואו נוריד אחת מההתחלה.
‏את השנה הזאת בזבזתי…
‏על שטויות.
‏נראה לי שכולם עושים את זה,
‏מבזבזים את הזמן על שטויות.
‏למשל,
‏הזמן שבזבזתי על לדפדף בנטפליקס.
‏בסביבות 21:00, לפני השינה, ‏אנחנו אומרים לעצמנו,
‏"בוא נראה סרט.
‏רק אחד, אחרת נאחר לעבודה."
‏קודם כול אנחנו רואים את "עשרת הגדולים".
‏"ראיתי את כולם.
‏גנגובאי, ראיתי.
‏ראיתי את זה ואת זה." ‏אז אנחנו ממשיכים לחפש.
‏עדיין לא מצאתי סרט. טוב.
‏"פופולרי." מה פופולרי בימינו? בוא נראה.
‏זה לא בשבילי.
‏זה מרגש מדי. אולי לא אצליח לישון.
‏בלי סרטי אימה. ‏אני לא אוהב את השחקנית הזאת.
‏אז אנחנו ממשיכים לחפש.
‏עכשיו, סרטי אוסקר.
‏כולם סרטים ישנים. ‏סרטים שזכו באוסקר במהלך השנים.
‏אז אנחנו ממשיכים לחפש.
‏עוד לא בחרנו סרט.
‏בוא נראה את הדרמות הקוריאניות.
‏השחקנים הראשיים חמודים. ‏טוב, דרמות קוריאניות.
‏הן נראות טובות, אבל הן ארוכות מדי.
‏הרוב סדרות.
‏אם נתחיל לצפות ונתמכר,
‏נהיה בצרה צרורה.
‏כנראה נגיע לעבודה למוחרת בצוהריים.
‏נשמור אותן לסופי שבוע ארוכים.
‏אז ממשיכים לחפש. עדיין לא מצליחים להחליט.
‏ואז מגיע המוצא האחרון שלנו.
‏"הרשימה שלי".
‏אנחנו בודקים אותה. ‏אלוהים, שמרתי כל כך הרבה.
‏נראה מה יש לנו.
‏שאצפה בזה?
‏עדיין לא מצליחים להחליט.
‏בסופו של דבר, אנחנו כזה, בסדר.
‏נעשה "המשך צפייה",
‏נמשיך מהמקום שהפסקנו.
‏עכשיו, כשהחלטנו,
‏אנחנו לוחצים על "פליי" ומתחילים לצפות.
‏אין לנו מושג מה קורה.
‏אנחנו לא יודעים איפה הפסקנו בדיוק. ‏ראינו יותר מדי.
‏אנחנו לא זוכרים מה קרה לפני הסצנה הזאת.
‏בסדר. נתחיל מההתחלה.
‏אנחנו חוזרים לפרק הראשון.
‏עכשיו, כשאנחנו עומדים לצפות…
‏אנחנו נרדמים עם השלט ביד.
‏זה זמן מבוזבז על שטויות.
‏זמן שמבוזבז עוד יותר הוא הזמן שמקדישים
‏לגלילה בטלפון בחטטנות.
‏תראו, תראו.
‏זה הרבה זמן בכל יום.
‏תשכחו מטיקטוק וכאלה.
‏פשוט הזמן שאתם צופים באינגפה עושה…
‏והרבה אנשים אחרים רוקדים ככה.
‏אי אפשר להפסיק לצפות.
‏במיוחד באינסטגרם.
‏באינסטגרם רואים
‏מפורסמים שקופצים בפיד,
‏ואתה בוחר באיזה חיים אתה רוצה לחטט היום.
‏טוב, זאת. מה?
‏היא בהיריון? מי האבא?
‏אה, הם התארסו פה.
‏אוף, בעלה כל כך עשיר. מי הוא? בוא נראה.
‏אה, הבחור הזה.
‏טוב, נחזור. איפה הם התארסו?
‏וואו, הם נסעו לאתר הנופש הזה בירח הדבש.
‏אשמור את זה כדי שאסע מתישהו.
‏הם קנו עוגה במקום הזה. איזה שיק.
‏מה היא לובשת? אזמין גם את התלבושת הזאת.
‏מה עם הנעליים? אמינה מואדי.
‏אמינה מואדי? איזה מותג זה?
‏נשמע כמו
‏מישהי שמוכרת ביריאני עוף.
‏אמינה מואדי? זה מותג?
‏אז אתם מחפשים את זה בגוגל ורואים,
‏אמינה מואדי.
‏כשאתם מחפשים דברים בגוגל, ‏אתם מקבלים גם פרסומות.
‏זה 1,850 באט בלזאדה.
‏שופי, 815 באט. זה לא רע.
‏ממשיכים. אתם פותחים את שופי ורואים את זה.
‏אמינה מואדי קופצת באתר.
‏אבל מתחת לנעליים אתם רואים, ‏"פריטים קשורים."
‏אתם לא מבזבזים זמן. אתם בודקים את ההמלצות
‏ורואים מחבטי יתושים.
‏איך הם קשורים?
‏ואז אתם נזכרים
‏שרציתם לקנות מחבט יתושים בשבוע שעבר.
‏רק בדקתם את זה.
‏אבל עכשיו, לעזאזל, זה רק 199 באט,
‏וזה דגם חדש שאפשר לשים על מעמד הטעינה
‏והאור הסגול נדלק.
‏זה אומר שבזמן שהוא נטען, ‏הוא גם מושך יתושים.
‏כשהוא טעון, לוקחים אותו ומניפים. ‏הורג הכול.
‏זה מוצר חובה.
‏אז אתם מכניסים אותו לעגלה.
‏עכשיו אתם שמחים. ‏ואז כתוב, "קנה שניים, קבל 15 אחוז הנחה."
‏אי אפשר להתעלם מזה.
‏יש פה הנחה.
‏טוב, אני אבדוק את זה.
‏אותה חנות. בוא נראה. "פריטים קשורים."
‏מלכודות דבק לזבובים.
‏מלכודות דבק לזבובים,
‏מאה דפים ב-150 באט.
‏זה קצת יותר מבאט לדף.
‏למה לחכות למבצע של 11.11.11?
‏אני יכול לקנות את זה עכשיו בהנחה.
‏אתם מוסיפים את זה לעגלה. ‏עכשיו יש לכם שני פריטים.
‏ואז כתוב, "קנה שלושה, קבל משלוח חינם."
‏שוב, למה אנחנו מחכים? אתם ממשיכים בקניות.
‏עכשיו הפריט הבא לא יהיה משהו שאתם רוצים.
‏הוא נועד רק למלא את הריקנות שבתוככם.
‏אתם ממשיכים לגלול.
‏אתם רואים מסיר שחורים.
‏השתגעתם? זה גם בא עם כבל טעינה
‏ב-99 באט.
‏מטורף. זה בדרך כלל עולה 1,000. ‏או לפחות 500 או 300.
‏זה 99 באט. פתאום אתם מרגישים שחורים צצים.
‏אתם מוסיפים אותו לעגלה. ‏זהו, שלושה פריטים. עכשיו אתם מרוצים.
‏אלה חיים של אישה. עכשיו אפשר לישון בשקט.
‏כבר קנית את הנעליים?
‏כשנשים רוצות משהו ולא משיגות אותו,
‏נשאר להן חור בלב.
‏הן מרגישות שמשהו חסר להן ברגליים.
‏בעבודה הן מרגישות שמשהו חסר, ‏אבל הן לא יודעות מה.
‏השם קופץ. הן שואלות חברה,
‏"את מכירה משהו שנקרא אמינה משהו? ‏יש לך מושג?"
‏החברה כזה, "מי לא מכיר?"
‏"תראי. זאת מו אמינה.
‏היא מפורסמת בטירוף. היא התחתנה פעמיים,
‏בפעם הראשונה עם גבר ואז עם בוצ'ה.
‏היא אומרת שעדיף בוצ'ה." ‏"למה עדיף? בואי נתעמק בזה."
‏וזה נמשך.
‏מה עם הנעליים?
‏זה זמן מבוזבז.
‏הפעילות שמבזבזת הכי הרבה זמן, ‏מספר אחת בשבילי,
‏היא סרטונים שבהם מפוצצים חצ'קונים.
‏"המועדפים שלי."
‏אל תיכנסו לזה. תאמינו לי.
‏אין דרך חזרה.
‏לאלה שלא יודעים, אלה סרטונים
‏עם מסגרת של ורדים בצבעי פסטל.
‏למה ורדים? אולי כדי לרכך את האלימות בתוכן,
‏להרגיע את התוקפנות.
‏אלה סרטונים של אנשים
‏שמפוצצים חצ'קונים בצורה בוטה ובלי טקט.
‏צילום קלוז אפ של פיצוץ חצ'קונים ‏על הפנים, על האף, על הסנטר.
‏מראים את החצ'קונים מקרוב.
‏מבט תלת-ממדי.
‏ויש כל מיני ראשי חצ'קונים.
‏בין אם שחורים… לא שחורים רגילים, שימו לב.
‏הם ממש כהים.
‏תדמיינו את הקליפה של ג'קפרוט, ‏עם קוצים שחורים מקובצים יחד.
‏אתם אומרים, "זה לא אמיתי."
‏דוקרים את קצוות החצ'קונים בסיכה ‏כדי לפתוח אותם.
‏אחר כך מפוצצים אותם ביד או בכלי.
‏כשמפוצצים אותם,
‏רואים שיוצא מהם נוזל כמו עשרות תולעים.
‏יש גם גדולים.
‏לא גדולים רגילים.
‏אוי.
‏הם בגודל הקרסול שלכם. הם ענקיים.
‏חותכים את העור באזמל וסוחטים אותם.
‏ואז הם מתפוצצים כמו ביצה רכה.
‏כשרואים את זה נוזל החוצה לאט, ‏מתחשק להקיא.
‏הצוות שלי צופה בהם, ואני קורא להם יצורים.
‏"אתם יצורים. כולכם יצורים."
‏כיוון שנזפתי בהם, ‏בדקתי למה אנשים צופים בהם.
‏איך הכול התחיל.
‏לא יכולתי לנזוף בהם על עיוור.
‏גיליתי שזה התחיל ברופאה בארה"ב
‏שמסירה אבצס.
‏במדינות אחרות הפרוצדורות האסתטיות האלה
‏לא מכוסות בביטוח הרפואי.
‏אתם יודעים?
‏הומלסים או אנשים עם הכנסה נמוכה
‏לא יכולים לשלם על השירותים האלה,
‏אז הרופאה מציעה שירות בחינם.
‏בתמורה היא מצלמת את זה ‏ושמה את זה באינטרנט.
‏מה הרופאה מקבלת?
‏היא מקבלת צפיות.
‏היא אמרה בריאיון
‏שברגע שסרטון עולה, ‏הוא זוכה ליותר מ-100,000 צפיות.
‏אחרי כמה ימים זה מגיע למיליון.
‏יש לה בערב חמישה-שישה מיליון עוקבים.
‏אני מניח שזה אומר ‏שאנחנו לא היצורים היחידים.
‏ואז שאלתי את עצמי,
‏איך אני מרגיש כשאני צופה בזה?
‏למה אני צופה בזה?
‏אני מניח שזו אותה תחושה שאני מרגיש ‏כשאני אוכל חלזונות צלויים.
‏כשאוכלים חלזונות צלויים, לוקחים קיסם,
‏דוקרים את הקונכייה
‏ומנסים להוציא את כל הבשר.
‏את הכול. גם את הצואה השחורה בקצה.
‏אפילו שלא אוכלים את הצואה,
‏צריך להוציא הכול בצורה מושלמת.
‏בדיוק כמו שמפוצצים חצ'קון, ‏ורק חצי מהראש יוצא.
‏"צריך להצליח יותר בפעם הבאה."
‏זה משאיר אותך במתח,
‏ואתה לא יכול להפסיק.
‏פתאום עברה שעה.
‏נכנסתי למחילת הארנב ‏והתחלתי לראות את הדברים הקשים,
‏למשל הסרת ציפורן חודרנית.
‏אלה שלא הגיעו לזה כנראה נגעלים.
‏אבל תסמכו עליי. כשתצאו מפה ותחזרו לטלפון,
‏הלך עליכם.
‏זה זמן מבוזבז.
‏הורדתי שנה, אז נשארו לי עשר שנים.
‏אם נמיר את זה לימים…
‏אלה 3,650 ימים.
‏נגיד שנעביר 30 אחוז מהזמן בשינה.
‏אז עכשיו נשארו לנו רק 2,555 ימים.
‏לקחתי את זה קשה כשהבנתי
‏שנשאר לי פרק זמן כזה קצר בעולם.
‏איך אעביר אותו?
‏התחלתי להכין רשימה של דברים ‏שאני רוצה לעשות.
‏זה מצד אחד.
‏ודברים שאני לא רוצה לעשות ‏ומרגיש שהם בזבוז זמן.
‏הדברים שלא אעשה יותר. מה הם?
‏אני לא אלך יותר למסיבות יום הולדת.
‏כל כך נמאס לי מהן.
‏עברו 54 שנים מאז שנולדתי.
‏מאז שהייתי ילד אף פעם לא עשיתי ‏מסיבת יום הולדת. אף פעם,
‏כילד, אולי כי היינו עניים.
‏כשגדלתי, אנשים אחרים היו עושים לי מסיבה.
‏אף פעם לא באמת נהניתי מזה,
‏כשהביאו עוגה וביקשו ממני לבקש משאלה.
‏בכל פעם ביקשתי שיפסיקו עם מסיבות ההפתעה.
‏כי שום דבר לא מפתיע אותי יותר.
‏איך אני יכול להיות מופתע
‏כשבכל שנה, כשיום ההולדת שלי מתקרב,
‏מישהו מזמין אותי לארוחת ערב.
‏השולחן גדול במיוחד, באים יותר אנשים מהרגיל
‏ובזמן שאנחנו אוכלים, האור נכבה.
‏מביאים את העוגה ושרים, "יום הולדת שמח…"
‏זה אף פעם לא נשמע טוב.
‏אף פעם לא באותו סולם. לא הרמוני בשום אופן.
‏השיכורים שרים…
‏רועש מאוד.
‏כשמניחים מולי את העוגה, זהו זה.
‏יש מאוורר פועל.
‏הנרות נכבים.
‏בזמן שמדליקים מחדש את הנרות, ‏אני פשוט עומד ומחכה להפתעה.
‏הם כזה, "למי יש מצית? בוא הנה."
‏כשמדליקים את זה, זה נכבה.
‏זה מעצבן מאוד.
‏ואז אני נושף על הנרות שלי.
‏זה לא מרגש אותי בכלל.
‏וזה עוד יותר גרוע אם אתה במסעדה גדולה,
‏ולכמה אנשים יש יום הולדת.
‏מביך אותי שאנשים מסביב לשולחן שרים, ‏"יום הולדת שמח",
‏ואז הלהקה צריכה לנגן "יום הולדת שמח."
‏קצת אחר כך בשולחן הזה שרים, ‏"יום הולדת שמח…"
‏ואז בעוד שולחן שרים, "יום הולדת שמח…"
‏חמישה שולחנות יום הולדת. ‏אני לא מבין את זה.
‏אתם לא מרחמים על הלהקה
‏שצריכה לנגן שוב ושוב את אותו שיר מחורבן?
‏אתם לא חושבים שנמאס להם? ‏ולמה לבקש עוד סיבוב?
‏הפעם הראשונה לא הספיקה, אידיוטים?
‏מספיק עם ימי הולדת.
‏עכשיו בואו נדבר על חתונות.
‏גם אליהן אני לא רוצה ללכת יותר.
‏אל תטרחו לשלוח לי הזמנות.
‏הצוות שלי יודע טוב מאוד ‏שלא אבוא לחתונות שלהם.
‏אבל במקום זאת,
‏אשלח להם כסף במתנה.
‏טוב, תבינו,
‏אני רוצה להגיד לכם בכנות.
‏אף פעם לא שמחתי בשביל נשואים טריים.
‏אני מקנא בהם.
‏תבינו,
‏קיבלתם את מה שרציתם.
‏אתם מרוצים מהחיים.
‏מצאתם את הנפש התאומה.
‏מה איתי?
‏אני הולך לחתונה שלכם ונותן לכם כסף
‏כדי שאוכל להרגיש רע עם עצמי
‏בקבלת הפנים של החתונה שלכם.
‏זה לא הגיוני. ‏אני צריך לראות את המצגת של החתונה,
‏שמספרת איך הכרתם, התאהבתם, כל ההיסטוריה,
‏ואז התארסתם מול מגדל אייפל.
‏בסרטונים לאישה אין מושג מה קורה.
‏אין לה מושג בתחת שלי. ‏מה זאת השמלה עם השובל הארוך?
‏אתם מבינים אותי?
‏כל כך נמאס לי מזה.
‏החתונה האחרונה שהייתי בה, ‏שהיא כנראה האחרונה,
‏הייתה החתונה של טון וקול.
‏הלכתי כי אני אוהב אותם.
‏זו אהבה בלי תנאים.
‏הטילו עליי
‏לנהל את הבמה וכדומה,
‏והייתי המנחה.
‏אז…
‏אחר הצוהריים
‏היה טקס מזיגת מים כדי לברך את הכלה והחתן.
‏היו הרבה אורחים,
‏אנשים מכובדים וחברים טובים.
‏היה בערך מספר כזה של אנשים.
‏בערך כמו הגוש הזה פה.
‏הם ישבו ככה.
‏קראו בשמות, והיו אנשים מפורסמים.
‏אנשים מתעשיית המוזיקה,
‏פוליטיקאים או אפילו אומנים מפורסמים.
‏"מר אד קרבאו, בוא לבמה בבקשה
‏כדי למזוג מים ‏ולומר דברי חוכמה לנשואים הטריים."
‏לא חשבתי שיקראו בשמי,
‏כי לא הייתי ברשימה.
‏פשוט עמדתי ליד הבמה, התעסקתי בשלי.
‏"אודום טייפהניץ', בוא בבקשה לבמה ‏כדי למזוג מים ולומר דברי חוכמה."
‏אמרתי, "לא.
‏לא, זה בסדר. הכול טוב."
‏אני מאמין בתוקף ‏שלא צריך לתת לאחרים את מה שאין לך.
‏אילו דברי חוכמה יש לי להציע? אין לי.
‏אז אמרתי, "לא, זה בסדר."
‏"מר אודום טייפהניץ', בוא בבקשה לבמה."
‏הייתה דממה בטקס.
‏"תעברו לאחרים."
‏התנהגתי כאילו כלום לא קרה.
‏"אודום טייפהניץ', בוא בבקשה לבמה."
‏טון וקול היו שם.
‏פה היו כריות כדי לתמוך בידיים שלהם,
‏והם הניחו פה את הידיים
‏כדי שאנשים ימזגו עליהן מים.
‏הידיים היו חיוורות, ‏כאילו הציפורניים שלהם מתקלפות.
‏אמרתי, "לעזאזל." אז הלכתי.
‏אנשים הסתכלו עליי ‏כמו שאתם מסתכלים עליי עכשיו.
‏אמרתי,
‏"טון."
‏טון חיכה לדברי החוכמה שלי. כולם חיכו.
‏אמרתי לו, "טון, אין לי דברי חוכמה בשבילך.
‏העניין הוא
‏שרציתי לאחל לכם אושר,
‏אבל אתם כבר מאושרים.
‏אתם מושלמים יחד.
‏יש לך אישה טובה ויפהפייה.
‏אתם מתאימים.
‏יש לכם מעמד, תהילה, יוקרה, חוכמה.
‏אתם נהנים זה בחברת זה.
‏שניכם נראים טוב. אתם זוג מושלם.
‏ואני? תסתכלו עליי.
‏טון, אני מאמין בתוקף שלא צריך לתת לאחרים ‏את מה שאין לך.
‏אחרת זה כמו אדם שמן שמנסה ללמד מישהו
‏איך לרזות.
‏אתה יודע למה אני מתכוון?"
‏טון אמר,
‏טוב, מה נעשה עכשיו?"
‏אז אמרתי, "בסדר, יש לי רעיון.
‏אולי שניכם תיתנו לי דברי חוכמה?"
‏הצלם הצליח ללכוד את הרגע.
‏לא תכננו את זה בכלל. זה באמת קרה.
‏טון הרגיש לא בנוח בהתחלה, ‏אבל בסופו של דבר הוא עשה את זה, הוא אמר,
‏"נוט, אני מקווה
‏שתמצא את האישה הנכונה יום אחד."
‏כולנו היינו מבולבלים.
‏תראו.
‏גם כשאתה שותה קצת מים, ‏אנשים לא מפסיקים להסתכל עליך.
‏אתם מנצלים כל פני, מה?
‏קנית את הבובה?
‏זה חמוד. אפשר לראות?
‏כל כך חמוד. תראו.
‏זה בשבילי? תודה.
‏גם אני רוצה.
‏הרגע, בזמן שדיברתי…
‏כשאני עולה על הבמה ורואה מישהו שאני מכיר,
‏זה מסיח את דעתי,
‏אני מאבד את המיקוד ושוכח מה עמדתי להגיד.
‏הרגע ראיתי את טוני ג'ה איפשהו באזור הזה.
‏פה, נכון? איפה טוני ג'ה?
‏הנה הוא. טוני ג'ה. היי. התגעגעתי אליך.
‏תודה שבאת. ‏מחיאות כפיים לבחור שאני הכי אוהב.
‏אין כמוהו.
‏ביקרתי את טוני ג'ה בבית.
‏לפני כמה זמן הלכתי לשם?
‏זה יהיה סיפור ארוך מאוד.
‏כולכם תחזרו הביתה מאוחר.
‏זה דבר שלא אשכח בחיים.
‏טוב… ‏-תספר את הסיפור.
‏זה לא כזה מצחיק. זה קצת אישי.
‏בסדר. אספר לכם בקצרה.
‏טוני ג'ה הזמין אותי לארוחת ערב,
‏ורציתי לראות את הבית שלו.
‏רציתי לראות איך הבית שלו נראה. ‏אז ארגנו את ארוחת הערב.
‏הזמנו את סינגטו נמצ'וק ואת קונג הואיראי.
‏שלושתנו אכלנו ארוחת ערב אצל טוני ג'ה.
‏ציפינו לזה בכיליון עיניים.
‏בתקופה ההיא בחיים שלי
‏ממש רציתי חברה.
‏אתם יודעים?
‏כל כך רציתי חברה שהצוות שלי ערך פגישה
‏כדי לגרום לזה לקרות.
‏היו בערך 15 איש בפגישה.
‏"אתה צריך להיכנס לטינדר.
‏תחליק שמאלה וימינה." ‏אפילו לימדו אותי לעשות את זה.
‏"בוא, תן לי לפתוח לך חשבון. תעשה פרמיום."
‏אף פעם לא השתמשתי באפליקציות כאלה. ‏לא היה לי אפילו טיקטוק.
‏הצוות שלי יצר את החשבונות שיש לי היום.
‏הם אמרו, "בבקשה, תיצור לך חשבון."
‏"מה אני אעלה?" שאלתי.
‏"שלוש תמונות. אנחנו נבחר לך את הטובות."
‏הם בחרו כמה תמונות מגניבות שצילמתי.
‏"טוב, בטח."
‏והם אמרו, "יש שלושה טווחי גיל."
‏אמרתי, "תראו לי באיזה טווח אני."
‏אז הם הראו לי. ‏"אתה בטווח הגיל של 50 פלוס."
‏החלקתי על הפרופילים ואמרתי, "אוי ואבוי.
‏בקצב הזה יהיה לי מאץ' עם נשים בבתי אבות."
‏זה היה נורא. אז אמרתי להם, "זה לא יעבוד."
‏"זה נראה בסדר", הם אמרו.
‏מה זאת אומרת, "נראה בסדר"? ‏-זה לא בסדר.
‏אם הייתי קשישה לבנה, אולי זה היה בסדר.
‏אמרתי, "איך אני יכול להשיג פה מאץ'?"
‏הם אמרו, "נשדרג אותך לפרמיום ‏כדי שנראה את הפרופילים שלהן קודם.
‏אז תראה אם הן מוצאות חן בעיניך.
‏אם כן, תחליק ויהיה מאץ'."
‏כשהתחלתי, עוד איש צוות התנגד, הוא אמר,
‏"לא. אל תיתנו לבוס להיכנס לזה.
‏איך נדע שהבחורה באמת בסדר?
‏אולי היא נראית צעירה,
‏נגיד קצת יותר מ-30,
‏אבל כשתתחילו לדבר, מה תעשה
‏אם היא לא תאמין שזה אתה?"
‏"נכון."
‏בואו נדמיין שאלה אתן.
‏אתן מחליקות ‏ורואות את נוט אודום עם קוביות בבטן.
‏נגיד שיש לכן מאץ' עם נוט אודום,
‏והוא פותח בשיחה.
‏"שלום." "מי זה?"
‏"אני נוט אודום." "לך תזדיין.
‏"אל תשגע אותי. ‏נוט לא היה עושה שטויות כאלה.
‏אתה מהרמאים האלה?"
‏אתם יודעים למה אני מתכוון? זה ככה.
‏אז אמרתי, "אפשר לעשות שיחת וידאו ‏כדי שיראו אותי.
‏אפשר להתקשר אליהן אם הן לא מאמינות לי."
‏אנשי הצוות אמרו, "אנחנו לא יודעים אם הן… ‏מה אם תגיד משהו…
‏מה אם הן יקליטו את השיחה,
‏יפרסמו אותה באינטרנט ‏או ינצלו אותה כדי לסחוט אותך?"
‏"אני לא פוחד." הם אמרו, "מי יודע?"
‏מה אם תשלח להן בטעות תמונה של הזין שלך?"
‏מי, אני?
‏זה מובן מאליו.
‏באמת. זה היתרון שלי.
‏הצוות התעקש, "לא, אתה לא יכול לעשות את זה.
‏אתה לא יכול להשתמש באפליקציות. ‏בוא ננסה משהו פחות פרוע."
‏ואז הם הראו לי עמוד כזה.
‏"פלייקיופיד."
‏בטח שמעתם עליו.
‏זה עמוד שידוכים סולידי
‏לאלה שמחפשים אהבה.
‏יש פוסט לכל אחד
‏שבו כתובות ההעדפות שלו, מה הוא אוהב וכאלה.
‏אז הצוות שלי עבר על הפוסטים.
‏"תראה את זאת, בת 30 וקצת.
‏זאת כאן.
‏היא נראית מתאימה, בוס.
‏היא אוהבת גברים עם חוש הומור,
‏בוגרים ואכפתיים."
‏זה נשמע כמוני.
‏היה כתוב גם, "מעדיפה מישהו מעל 1.70 מטר.
‏לא משנה. אנחנו יכולים לנסות.
‏אני יכול לשים משהו בנעליים ‏או לעמוד על קצות האצבעות ככה.
‏אז אמרתי לצוות שלי,
‏"קדימה. תשלחו לה הודעה."
‏אשת הצוות שלי, נל, שלחה לה הודעה,
‏"שלום. ראיתי את הפוסט שלך."
‏וכן הלאה.
‏"אני רואה שאת מחפשת מישהו. יש לי מישהו.
‏הוא כמו אח בשבילי.
‏הוא ממש ישמח להכיר אותך,
‏והוא חושב שהוא מה שאת מחפשת.
‏את מעוניינת?"
‏דברים כאלה.
‏היא ענתה ושאלה מי אני.
‏אז נל אמרה לה שזה נוט, אודום טייפהניץ'.
‏היא לא האמינה.
‏היא אמרה, "בבקשה אל תשגעי אותי."
‏אז נל אמרה,
‏"בוס, בוא נעשה איתה שיחת וידאו."
‏היא ענתה
‏וראתה את הפנים שלי על המסך.
‏הלוואי שהייתם רואים את התגובה שלה.
‏היא אמרה, "איך אפשר לעזור לך?"
‏אמרתי, "לא, אני רק רוצה להכיר אותך. ‏ראיתי את הפוסט שלך."
‏"טוב,
‏למה?"
‏אז אני לא יכול להגיד ‏שאני רוצה להיות חבר שלה. זה מהר מדי.
‏אז אמרתי לה, ‏"אנחנו יכולים להכיר ולהיות חברים."
‏היא אמרה, "טוב."
‏היא הייתה בהלם, והיא…
‏גמגמה.
‏אמרתי לה,
‏"אם את פנויה, ‏אני רוצה להזמין אותך לארוחת ערב.
‏נוכל להכיר. מתי את פנויה?"
‏נתתי לה לבחור.
‏אולי היא עדיין הייתה בהלם כי היא אמרה,
‏"אני פנויה הערב."
‏מעולה. היא בעניין.
‏אני לא יכול להגיד לא ולשחק אותה קשה להשגה.
‏אז אמרתי, ‏"נפלא. בואי ניפגש הערב. אני פנוי.
‏רוצה שאאסוף אותך?"
‏"אני יכולה להגיע לבד", היא אמרה.
‏היה הרבה היסוס בשיחה הזאת.
‏אבל זה בסדר.
‏סיכמנו שניפגש מול המשרד שלי.
‏כשהסכמתי להיפגש איתה,
‏שכחתי לגמרי
‏מפגישה אחרת
‏שהייתה לי באותו ערב
‏לארוחת ערב
‏עם טוני ג'ה.
‏אתם יודעים?
‏היה קשה מאוד לארגן ארוחת ערב עם טוני ג'ה.
‏כולנו כל כך עסוקים, וטוני ג'ה תמיד בחו"ל.
‏נפגשנו כמה פעמים בהזדמנויות אחרות, ‏אבל באותו ערב
‏אשתו וחמותו רצו להכין לנו ‏ארוחה בסגנון צפון-מזרחי.
‏הן יודעות שאני מסורין. אנחנו מאותו מחוז.
‏כשנזכרתי בזה,
‏שאלתי אותה לפני שניתקנו, "רק שאלה.
‏אכפת לך אם היום
‏בארוחת הערב
‏יהיו גם חברים שלי?
‏זה לא משהו רציני. סתם מפגש לכיף."
‏חשבתי שזה טוב. זה לא היה רומנטי מדי.
‏היא יכולה להכיר את החברים שלי.
‏לא הייתה לה בעיה עם זה.
‏היא אמרה, "בטח. אין בעיה."
‏אבל היא לא ידעה אילו חברים.
‏אז קבענו להיפגש מול המשרד שלי. ‏התקשרתי אליה.
‏"את יכולה לחנות מתחת לעץ." ‏חציתי את הכביש אליה.
‏כשפתחתי לה את הדלת,
‏היא יצאה וכזה…
‏"נו,
‏איפה המצלמות?"
‏"אין מצלמות. באמת אין כלום. תסמכי עליי.
‏באמת, אני רק רוצה להכיר אותך."
‏היא אמרה, "טוב.
‏אתה לא עושה לי מתיחה?
‏באמת?"
‏ואז היא נעלה את המכונית וחצתה את הכביש
‏שמול המשרד שלי.
‏אמרתי, "אני גר פה. יש שלוש קומות.
‏אני גר למעלה. המשרד בקומה השנייה.
‏חדר הישיבות בקומה הראשונה. ‏אימא שלי באותו נכס.
‏הבית של אימא שלי פה."
‏רציתי שהיא תרגיש רצויה.
‏ואז אמרתי, "בואי נחכה לחברים שלי.
‏הם באים איתנו."
‏שנינו עמדנו שם, היה מביך.
‏פיתחתי שיחה, שאלתי אותה שאלות.
‏בזמן שדיברתי, היא לא התאוששה לגמרי מההלם.
‏הגיע קונג הואיראי.
‏הוא יצא מהרכב.
‏"שלום, חברים."
‏היי, נוט. מי זאת?
‏אה, אתה מתחיל איתה.
‏זה מעולה.
‏זה נהדר.
‏את אשת חלומותיו."
‏ואז נהיה בלגן.
‏כאילו לא היה מפתיע מספיק ‏לפגוש את קונג הואיראי,
‏סינגטו נמצ'וק הגיע ברכב.
‏"שלום, נוט. ואו.
‏טוב, אני לא אגיד שום דבר. ‏אף מילה. יש לי נימוסים."
‏תארו לעצמכם שאתם הבחורה הזאת. ‏איך הייתם מרגישים?
‏מה קורה פה? היא בטח הייתה מבולבלת.
‏אז אמרתי לה, ‏"אנחנו הולכים לבית של חבר אחר,
‏הוא לא רחוק מפה.
‏זו טרחה להגיע לשם, אז ניסע יחד בוואן."
‏אני ישבתי פה. היא ישבה פה.
‏מאחור היו סינגטו וקונג.
‏עוד מישהו שהכיר את המסלול נהג.
‏בדרך לשם הבחורה הייתה די לחוצה.
‏היא הייתה…
‏תארו לעצמכם שהייתם במקומה.
‏מבחינתנו לא חשבנו שאנחנו…
‏כולנו בני אדם.
‏רציתי להכיר אותה. לא חשבתי שאני מיוחד.
‏בדרך ניסיתי לפתח שיחה.
‏כששאלתי אותה שאלה, ‏היא פשוט ענתה תשובה קצרה.
‏הבית של טוני ג'ה היה רחוק מאוד.
‏כאילו יצאנו מהעיר.
‏הדרך לבית שלו מהכביש המהיר הייתה צרה מאוד.
‏עברנו ליד בניינים נטושים ומטע בננות.
‏היא בטח חשבה משהו בסגנון,
‏"שלושה בני זונות חברי די-טי-קיי
‏ביצעו אונס קבוצתי ליד מטע בננות."
‏אבל ניסינו לגרום לה להרגיש בנוח.
‏סיפרנו בדיחות.
‏קונג שר את השירים שלו שעוד לא יצאו.
‏סינגטו זמזם. היה לנו כל כך כיף.
‏אבל הבחורה הייתה נוקשה כמו בול עץ.
‏לא ידעתי מה לעשות. אני מניח שככה זה.
‏אז נסענו לשם. התקשרתי לטוני.
‏הוא שאל, "אפה אתם? איפה אתם עכשיו?"
‏הוא אמר שקצת בעייתי להגיע לבית שלו.
‏היינו צריכים לעבור איזה שיח.
‏אז חנינו בבית שלו.
‏תדמיינו את זה.
‏הבית של טוני ג'ה הוא לא בית.
‏הוא קנה בניין דירות.
‏את כל הבניין.
‏אני לא יודע כמה חדרים יש שם. זה בניין שלם.
‏זה כמו דירה,
‏מעונות ישנים, עם צבע שמתקלף מהקירות.
‏בדיוק כמו בסרט אימה.
‏טוני ג'ה מת על דברים כאלה.
‏הוא קנה אותו.
‏אחר כך שאלתי אותו למה הוא קנה אותו.
‏הוא אמר שהבניין ליד האגם.
‏הוא אוהב להסתכל על הנוף של האגם.
‏והוא אוהב לחיות
‏בצורה מסתורית, כמו לוחם אמיתי.
‏זה לא היה בית. הוא הפך אותו למקלט.
‏זה כמו מקום מפגש סודי
‏שבו הגיבורים נפגשים,
‏מוצאים שם סוכני סי-איי-איי, ‏את ג'יימס בונד.
‏במקור אלה היו מעונות. המקום היה מלא חדרים.
‏הוא שבר את הקירות,
‏אז רואים עמודים בכל הבית שלו.
‏תדמיינו חדר אוכל של בית ספר,
‏מהילדות שלכם,
‏שיש בו עמודים ענקיים בחלל פתוח.
‏בחדרי השינה הוא השאיר את הקירות.
‏הוא הרס את שאר החדרים, חוץ מחדרי האמבטיה.
‏אז זה חדר אחד, חלל פתוח, ‏חדר, עוד חלל פתוח.
‏בחיים שלי לא ראיתי בית כזה.
‏בזמן שחנינו הבחורה לא ידעה מה זה.
‏חנינו. היא עדיין הייתה בהלם ‏שהיא נפגשת עם שלושתנו.
‏כשהדלת נפתחה, בום!
‏טוני ג'ה עמד שם ועשה…
‏היא…
‏היא בטח חשבה, "מה זה, לעזאזל?"
‏טוני ג'ה הוא לא מישהו שפוגשים בקלות.
‏היא ראתה אותו ואמרה, "מה לעזאזל?"
‏ואז טוני ג'ה כזה…
‏הוא פטפט עם סינגטו. הם מדברים קמבודית. ‏הם התבדחו להם.
‏לא הייתה מעלית, אז עלינו במדרגות,
‏כאלה של מעונות.
‏הבניין היה די ישן.
‏כשהגענו לקומה השנייה,
‏היא הייתה מלאה בעמודים עם המון חלל פתוח.
‏והיה מכון כושר
‏וכריות על הרצפה לגלגולים.
‏היו מראות, ציוד לחימה,
‏חרבות ורומחים.
‏זה לא היה בית. בכלל לא. ‏זה היה כמו מכון כושר.
‏ליד מכון הכושר היה חדר תפילה.
‏בפנים היה…
‏מזבח באורך של כ-15 מטר.
‏הוא נראה כמו שני חדרים מחוברים.
‏על המזבח היו פסלים ‏של המתבודד הקדוש, האדון נאגה,
‏כל מיני פסלים בודהיסטים, אבל לא אונג-באק.
‏שמו את הפסלים האלה בזה אחר זה.
‏הרבה עשן קטורת.
‏כדי להשתמש בשירותים היית צריך ‏ללכת עד הסוף אחורה, לצד השני.
‏כל חלק של הבית היה רחוק מהאחרים.
‏ובאשר לעיצוב הפנים, אני מניח שטוני ג'ה גר
‏בכל כך הרבה מדינות,
‏והוא פשוט קנה מה שהוא אוהב,
‏אז זה לופט עם השפעות סיניות,
‏אירופאיות וקמבודיות.
‏אנגקור ואט, אנגקור תום.
‏גם טאץ' צרפתי.
‏זה היה בלגן.
‏אבל מי יגיד משהו? זה טוני ג'ה.
‏אחר כך
‏ביקשנו מהבחורה שתרגיש בבית,
‏וזה היה בלתי אפשרי.
‏היא ישבה בגב זקוף.
‏הייתי עושה את אותו הדבר, ‏אבל לא קלטתי את זה אז.
‏אשתו של טוני הביאה את האוכל. ‏חמותו הצטרפה אלינו.
‏ואז טוני ג'ה הביא ‏מכונת קריוקי על גלגלים.
‏הייתה טלוויזיה, אז התחלנו לשיר.
‏כשאנחנו עם חברים, אנחנו מתנהגים בטבעיות.
‏שרנו בלי לדפוק חשבון. קונג היה חצי שיכור.
‏גם סינגטו.
‏טוני ג'ה התחיל לשיר ולעשות ראפ בקמבודית.
‏והוא היה ממש טוב בריקוד כמו מייקל ג'קסון.
‏אולי זה יפתיע אתכם. ‏הוא עשה הליכת ירח בכל הבית.
‏זה היה נפלא. הבחורה לא זזה.
‏היא בטח הייתה בהלם.
‏היא לא הבינה מה היא עושה שם.
‏לא חשבתי שהיא תשתכר בדייט ראשון,
‏אבל היא לא הפסיקה לשתות.
‏כאילו, "אני חולמת? זה אמיתי?
‏נוט אודום הזמין אותי לדייט לארוחת ערב.
‏אחר כך פגשתי את סינגטו ואת קונג."
‏שרנו,
‏וכששרנו ונהנינו, המצאנו כלל.
‏כל מה שאומרים, צריך לשיר את זה בראפ.
‏היינו משמיעים קצב ביוטיוב, מאלה שבחינם.
‏"הגברת הזאת, מה היא עושה פה?
‏סתם יושבת ומדברת לאף אחד שיבוא"
‏אז העברתי את המיקרופון לסינגטו ולקונג.
‏היא הייתה שיכורה. היא ניסתה להתרחק.
‏היא באה לדייט כשהיא כולה מגונדרת. ‏עכשיו השיער שלה פרוע, הפנים שלה שמנוניים,
‏היא ישבה ליד דוכן אוכל וחשבה, ‏"לעזאזל, אלה החיים האמיתיים?"
‏אבל תמיד דאגנו שהיא בסדר.
‏פיתחתי שיחה.
‏אבל אני מניח שהלילה ההוא ‏היה מוגזם בשביל דייט ראשון.
‏כל כך נהנינו. טוני, זה היה ערב מעולה.
‏לא יודע עד איזו שעה היינו שם.
‏ואז הלכנו.
‏הורדנו את הבחורה באותו מקום.
‏סינגטו וקונג הלכו.
‏ליוויתי אותה למכונית שלה.
‏וכשסגרתי את הדלת, אמרתי, "תודה שבאת הערב.
‏היה כל כך כיף."
‏הבעת הפנים שלה.
‏כאילו היא אמרה, "לזה אתה קורא כיף?"
‏כשהיא נסעה, שלחתי לה הודעה כמו ג'נטלמן,
‏כתבתי, "נסיעה טובה."
‏היא גרה באזור ראמה שתיים. היא נסעה.
‏שלחתי לה עוד הודעה,
‏"סעי בזהירות. יש פקקים בראמה שתיים?"
‏משהו כזה.
‏היא הגיעה הביתה באותו לילה.
‏מ-22:00, 23:00… כנראה בחצות. ‏לפני השינה שלחתי לה "לילה טוב."
‏היא לא ענתה.
‏אולי היא הייתה עייפה.
‏למוחרת בבוקר התעוררתי בסביבות שמונה בבוקר.
‏"בוקר טוב." שלחתי לה ‏כמה סטיקרים חמודים וכמה בדיחות.
‏עדיין כלום.
‏אחר כך שלחתי לה עוד הודעה, בצוהריים ובערב.
‏ואז היא חסמה אותי.
‏לא עוזר להיות מפורסם.
‏זה היה חתיכת בלגן.
‏אחרי התקרית הזאת ערכתי פגישה בחברה.
‏"תראו. מה זה אומר? תגידו לי.
‏מה קרה?" שאלתי. וכולם אמרו,
‏"בוס.
‏אולי היא ראתה…
‏אולי היא לא חשבה ‏שהיא תראה אותך ואת החברים שלך
‏מתנהגים ככה.
‏אולי זה היה פתאומי מדי. ‏מהיר מדי. מוקדם מדי.
‏היא כנראה הייתה בשוק." טוב…
‏עבר שבוע. היא עדיין לא התאוששה מההלם?
‏"או אולי זה בגלל שאתה לא הטיפוס שלה,
‏אבל היא לא רוצה להגיד את זה."
‏אולי כשהיא פגשה אותי, ‏נראיתי מבוגר מכפי שהיא ציפתה.
‏או אולי אני לא כזה יפה.
‏בואו נגיד שזה לא הסתדר.
‏התהילה לא עזרה.
‏והברכות מטון לא יכלו להציל אותי מהחרא הזה.
‏אז כמו שאמרתי, אין יותר חתונות בשבילי.
‏אני גם לא הולך לחתונות. אני אגיד את זה.
‏נמאס לי מהלוויות. אני לא הולך יותר.
‏לפעמים אני חושב על ההלוויה שלי, ‏אולי לא אלך אפילו אליה.
‏זו כזו טרחה ללכת להלוויות.
‏זו טרחה למצוא חניה,
‏בעיקר בוואט תאט תונג.
‏קשה יותר למצוא שם חניה מאשר בסיאם פראגון.
‏עשיתי סיבובים בלי הפסקה עד שמצאתי חניה.
‏בוא נחנה ליד אחד מבתי הנזירים.
‏נכנסתי בקושי. ‏ואז הייתי צריך למצוא את הביתן.
‏איזה? אוי. לבשתי חליפה.
‏הייתי צריך להפגין כבוד.
‏כמפורסם הייתי צריך.
‏הייתי מעדיף ללבוש גופייה.
‏אז בחליפה הייתי צריך למצוא ביתן.
‏הזעתי. בתי השחי שלי היו ספוגים בזיעה.
‏וכל הביתנים היו שונים.
‏כולם בגדלים שונים, בלי סדר מסוים.
‏הביתן הראשון היה פה, הרביעי שם, השמיני שם.
‏הם לא נבנו יחד. לא מצאתי את הנכון.
‏מול הביתנים לא היו שלטי לדים
‏של תמונות של נפטרים.
‏כאילו, "אני פה."
‏לא היה לי מושג איפה השלטים.
‏כשנכנסתי,
‏אנשים זיהו אותי.
‏כשנכנסתי, באו לברך אותי.
‏"מר נוט, תודה שבאת. מכאן, בבקשה."
‏הושיבו אותי וראיתי את התמונה.
‏שיט. הגופה הלא נכונה.
‏איך אני יוצא מפה עכשיו?
‏הושיבו אותי בשורה הראשונה.
‏כולם ראו אותי. הם יודעים שאני יושב שם.
‏לעזאזל. הייתי צריך לעזוב איכשהו.
‏ואז הגישו לי מים וחטיפים.
‏לעזאזל. איך אני אגיד להם?
‏והמשפחה הסתכלה עליי כזה,
‏"ממתי אנחנו מכירים אותו?"
‏הייתי כזה,
‏"מתקשרים אליי."
‏ואז קמתי והלכתי.
‏בהלוויה…
‏כשאתם מזדקנים, מושיבים אתכם
‏בשורה הראשונה.
‏בשביל אורחים מבוגרים ‏יש כורסאות עם רגלי אריות
‏או כמה ספות מלפנים.
‏נגיד שאתם אורחים בהלוויה.
‏כשגוררים אותי, אני אומר, ‏"זה בסדר." "בבקשה", הם אומרים. "בסדר."
‏אז אני מתיישב.
‏בשורה הראשונה אי אפשר לקום.
‏אם אתה בטלפון, זה לא נראה טוב.
‏אתה לא מבין את הזמירות של הנזירים.
‏מה הם אומרים? אין לך מושג.
‏למה אתה לא יכול לעשות טקס פשוט?
‏אז אתה יושב שם עם ראש ריק.
‏זה כל כך משעמם.
‏אתה רוצה להוציא את הטלפון ‏ולראות סרטוני פיצוץ חצ'קונים.
‏זה לא פחות עצוב.
‏אבל לא, אתה לא יכול. מה לעשות עכשיו?
‏בהלוויה אחרת
‏הכריזו, "מר נוט אודום,
‏תוכל לבוא לבמה ולהדליק את הנר ‏לכבוד שלוש אבני החן?"
‏אני?
‏באמת?
‏אני לא יכול להיות אורח הכבוד בהלוויה.
‏אם היו אומרים לי, לא הייתי בא.
‏תדמיינו את זה.
‏אתם בהלוויה.
‏מכריזים,
‏"מר נוט אודום
‏יכול לבוא לבמה
‏כדי להדליק את הנר לכבוד שלוש אבני החן?"
‏ניגשתי.
‏בהלוויה אני יודע להתנהג.
‏אני לגמרי "גברים בשחור".
‏אני יודע שזה מאורע של אבל.
‏אז ניגשתי.
‏הם צחקו כמו שאתם צוחקים עכשיו.
‏אני לא יודע מה עשיתי לא נכון.
‏הרוכסן שלי היה סגור. התלבשתי סולידי.
‏זו תעלומה.
‏עמדתי במבוכה מול התמונה של בודהה.
‏הקברן שלבש חום אמר במיקרופון,
‏"מר נוט אודום, אתה יכול להדליק את הנר."
‏לחשתי לו, "איפה הנר?
‏איפה הוא?"
‏הוא אמר במיקרופון, "זה מתג אלקטרוני."
‏הוא הצביע על מתג.
‏זה מסוג המתגים שאתה רואה מול שירותים. ‏לחצתי עליו.
‏הכול היה חשמלי, הקטורת, הנר.
‏הם נדלקו.
‏כולם בבת אחת.
‏זה חייב להיות אני?
‏זה היה בהישג היד שלך, אידיוט.
‏האם זה היה מביך? ועוד איך. וכשהייתי שם,
‏כשלא מצאתי את הנר, שמעתי אנשים מצחקקים.
‏אפילו הנזירים ניסו לא לצחוק,
‏הם כיסו את הפנים במניפות מקלי דקל.
‏אני לא מתאים לאירועי האבל האלה.
‏זה משהו שאני לא מבין.
‏בהלוויה מבקשים ממך ללכת לראות את הגופה.
‏"בוא, בבקשה. בוא לכאן. אראה לך את הגופה."
‏בשביל מה?
‏"אף אחד אחר לא יכול לראות אותה."
‏אז למה אני צריך?
‏אימא של פופ אריה קראה לי, "בוא תסתכל פה.
‏תסתכל על הפנים של אימא שלי ‏הם עדיין ורודים."
‏היא פתחה את הארון. הייתי כזה, "לא."
‏רציתי לזכור אותם
‏כמו שהם היו כשהיא חיה.
‏לא כגופה שתרדוף אותי כשאגיע הביתה בלילה.
‏אני לא מבין מה הפואנטה.
‏מה כל כך מושך בזה?
‏גופה עם כדורי צמר…
‏ואיפור כזה…
‏במיוחד עם הפצעים האלה. ‏בדרך כלל עושים את המייקאפ לא נכון.
‏המתים,
‏אין להם מילה בעניין.
‏אז שאלתי מומחה,
‏"מה הפואנטה? מתי זה התחיל?"
‏"זו מסורת ארוכה. ‏זה נועד לתת לאנשים להתעמק במוות.
‏הם רואים איך המוות נראה."
‏אני מבין את ההתעמקות במוות,
‏אבל שאלתם פעם את הנפטר
‏אם הוא רוצה שאנשים יראו אותו ככה?
‏תדמיינו את זה. אתם לא חייבים להיות מתים.
‏כל אישה באולם הזה,
‏תדמייני שאת ישנה לא מאופרת.
‏בחמש וחצי לפנות בוקר, יש לך אנשים בבית.
‏יש לך שמיכה מעל הראש.
‏האנשים האלה נכנסים. הם מרימים את השמיכה…
‏"תני לי להתעמק במוות."
‏אתם רוצים את זה?
‏אם לא, אל תעשו את זה לאחרים.
‏הלוויות מלאות ברגעים מביכים.
‏פעם הייתי בהלוויה של אבא של טוני ראקן.
‏גם קנדי ראקן הייתה שם.
‏אנחנו מכירים.
‏יש לי המון כבוד לאימא שלהם, ‏האומנית הלאומית באניין ראקן.
‏ההלוויה הייתה בוואט תאט תונג.
‏כשהגעתי לשם,
‏ידעתי איך להתנהג.
‏ניגשתי לשם ובירכתי אותם לשלום.
‏אחר כך נכנסתי לטקס.
‏כבר היו שם אנשים.
‏צילמו אותי,
‏העלו לטיקטוק וכאלה.
‏ואז ניגשה ילדה אמיצה…
‏"נוט, אפשר סלפי?"
‏זאת הלוויה. טוב. בסדר.
‏ניסיתי לא להתעצבן.
‏אז עשינו סלפי ובאה עוד אחת.
‏קליק. ואז באה עוד אחת. ‏"אתה יכול להחזיק את המצלמה, בבקשה?"
‏"הידיים שלי גדולות", הן אמרו.
‏ואז באו עוד אנשים. הקהל גדל.
‏אמרתי לעצמי, "אל תחייך. זאת הלוויה."
‏נראה שהם אהבו את זה עוד יותר. באו עוד.
‏רצו להצטלם איתי בפרצוף רציני.
‏ואז מישהו אמר, ‏"בואו נעבור לשם. צפוף פה מדי.
‏בואו לפה. זה חלל פתוח. יותר נוח פה."
‏איפה זה היה? מול הארון.
‏הארון היה שם עם כל הפרחים.
‏הדיוקן של האבא שמת היה פה.
‏הם רצו להצטלם שם.
‏לא ידעתי מה לעשות. באמת שלא.
‏"בואו לפה, בואו."
‏הם קראו למשפחה מהעיר.
‏"בואו מהר. נוט פה. נדיר שרואים אותו."
‏ארבעה או חמישה אנשים התאספו.
‏"היי.
‏קנדי, בואי. טוני, בוא. בואו נחכה לטוני.
‏קח גם את המצלמה הזאת. ואת זאת."
‏האיש החזיק כל כך הרבה מצלמות.
‏אין להם קבוצה לשתף בה?
‏זו אותה תמונה.
‏"טוב. מוכנים?
‏אחת, שתיים, לבבות קטנים.
‏לבבות קטנים?
‏אני כיבדתי את אבא שלכם יותר מכם.
‏כמה גדול הלב הקטן שלי צריך להיות?
‏כמה גדול לב בהלוויה צריך להיות?
‏השתגעתם?
‏זה לא בשבילי.
‏לא בשבילי.
‏הלוויות הן לא בשבילי.
‏והלוויות עם הרבה זרים. ‏אני לא חושב שזה בסדר.
‏זרים הם כל כך יקרים.
‏אלה שאני קונה לאנשים נכבדים ‏או למפורסמים אחרים
‏עולים לי 10,000 באט.
‏עשרת אלפים לזר עם פרחים טריים.
‏אני מזמין את זה מנאפסורן בפאק קלונג טאלאט.
‏אני לא יכול לקנות פרחים זולים. למה? ‏כי השם שלי עליהם.
‏זה יהיה מביך.
‏אם הייתי יכול למחוק את השם שלי, ‏הייתי מזמין זר ב-380 באט
‏עם טווסים מטופשים ממשי.
‏זה בגלל השם שלי שכתוב שם.
‏אם הייתי יכול,
‏הייתי מאיר עליהם בזרקור וכולל את המחיר.
‏עשרת אלפים.
‏הלכתי להלוויה של חבר מפורסם.
‏אתם מכירים אותו.
‏הזרים? היו כל כך הרבה.
‏לא היה מספיק מקום. מהתקרה עד הרצפה.
‏היו צריכים לשכור עוד אוהל ‏כדי לתלות את כל הזרים האלה.
‏לא מספיק. היו צריכים לשכור ארבעה. ‏ארבעה אוהלים. הייתי כזה…
‏ורואים את השמות, כולם אנשים מפורסמים.
‏ביום ההוא נשארתי עד שנגמר הטקס.
‏רציתי לדעת מה עושים עם כל הזרים האלה.
‏צילמתי, אבל לא כדי ליצור סרט דוקומנטרי.
‏באמת רציתי לדעת. אז חיכיתי.
‏בסוף, כשכולם הלכו, באו נערי המקדש
‏עם שלושה או ארבעה תלתי-אופן.
‏חלקם היו ענקיים עם מנוע.
‏הזרים ירדו ונזרקו לתלתי-האופן.
‏צילמתי את השמות של כמה מהכוכבים.
‏כשהם לקחו את כל הזרים,
‏הם זרקו אותם בפחים צהובים כבדים,
‏והם זרקו אותם ככה.
‏עשיתי חשבון.
‏הלכו 10,000, 20,000, 30,000, 40,000.
‏הזרים היו שווים בסך הכול ארבעה מיליון באט.
‏הכול ירד לטמיון.
‏אני אוהב את מה שעושים בוואט ‏צ'ולפרטארן רנגסריט.
‏הם לא מקבלים זרים.
‏מקבלים רק מניפות.
‏הייתי שם.
‏היו מניפות בכל מקום בביתן.
‏כנראה יותר מאשר בחנות מניפות.
‏אם היו משתמשים בכולן, הפאה שלכם הייתה עפה.
‏מספיק עם הלוויות.
‏יום טאטוא הקברים. אני לא הולך גם לזה.
‏אמרתי לאימא שלי שהפעם הקודמת
‏תהיה הפעם האחרונה בשביל אודום טייפהניץ'.
‏בשבילי יום טאטוא הקברים
‏הוא יום שבו בני משפחה שלא סובלים זה את זה
‏נאלצים להיות יחד
‏במקום איום ונורא,
‏בחום כבד,
‏והם אוכלים אוכל מגעיל.
‏להגיע לקבר זה גרוע מספיק.
‏אבא שלי מת כשהייתי בן שש.
‏כדי להגיע לקבר שלו ‏צריך לעבור חוות קנה סוכר.
‏זה לא קבר מפואר.
‏לא היה לנו הרבה כסף.
‏אז הקבר היה מאחורי חוות קנה סוכר ‏בבאן בונג, צ'ונבורי.
‏הדרך לשם מפרכת. יש פקקים ביציאה מבנגקוק.
‏ואז צריך לנסוע דרך קני הסוכר. המון אבק.
‏הקברים של העשירים במקומות יוקרתיים…
‏ליד המים, ליד ההרים, ‏הקברים הגדולים בגבעות.
‏חלקם בגודל הבמה הזאת.
‏הקבר של אבא שלי קטן.
‏הדרך מלאה אבק.
‏גם קשה לחנות. ‏עלולים לחנות על קבר של מישהו.
‏כולם צמודים זה לזה,
‏אז צריך לחנות על המדרכה איפשהו, ‏ולהתמודד עם שמש קופחת בדרך.
‏אין צל.
‏אין אף עץ. רותח שם. ‏אנחנו צריכים למצוא אוהל.
‏אז הקמנו אוהל ששכרנו כדי שיהיה קצת צל.
‏והאוהל לא יכול להיות גדול מדי,
‏אחרת הוא יטיל צל על הקברים של האחרים.
‏הם עלולים להתעצבן.
‏אז כל המשפחה הייתה דחוסה
‏מתחת לאוהל הקטנטן הזה בחום.
‏והיה שם קבר שנראה
‏כאילו אנחנו מטפלים בו מצוין.
‏כמה ימים קודם לכן דשא צמח באורח פלא.
‏האמת היא שבדיוק שתלנו שם את הדשא.
‏ממש לא מזמן.
‏גם צבענו לאחרונה את הקבר
‏כדי שייראה כאילו אנחנו מטפלים בו,
‏אבל למעשה בשאר השנה
‏הוא נשאר בשמש.
‏הוא בטח השתזף.
‏אין שם דשא,
‏אפילו לא צדף אחד.
‏לפי המסורת מפזרים צדפים על הקברים. ‏דברים כאלה.
‏אז זה קורה, זה יום חם מאוד.
‏כל כך חם. מה אני עושה פה?
‏והאנשים ששונאים זה את זה לא ממש היו בקשר.
‏הם חייבים לחלוק את האוהל בחום הזה
‏עם מוזיקת רקע של נפצים…
‏בני המשפחה ששונאים זה את זה ‏מתחילים לדבר בטון מסוים,
‏בפאסיב אגרסיב…
‏"הבן שלך עדיין לא עובד?"
‏"הבן שלי מסתדר יפה בחו"ל."
‏"מה המשכורת שלך?"
‏"רכב יפני? אני נוהג ברכב אירופאי. ‏הדלתות די כבדות."
‏העניינים מתחממים ועומדים להתפוצץ.
‏כשאתה באותו אוהל
‏עם מישהו שאתה שונא ביום טאטוא הקברים,
‏זה לא נעים. מה אתה עושה?
‏אתה מדליק נפצים.
‏ביום טאטוא הקברים אתה מדליק נפצים.
‏הדלקת נפצים היא פעילות ש…
‏אף פעם לא ראיתי מישהו מדליק נפצים ברוגע.
‏זה לא כמו…
‏מי שעושה את זה כאילו…
‏"לא, אתה תעשה את זה."
‏אף אחד לא אוהב את זה.
‏וכשזה נדלק, חייבים לברוח
‏ולכסות את האוזניים.
‏רוצים שזה יהיה רועש, ‏אבל אז מכסים את האוזניים.
‏האוויר מלא גופרית וחתיכות נייר.
‏האף של כולם שורף. ‏מה זה צריך להיות? מה הפואנטה?
‏ככה זה.
‏יצרני נפצים, אתם לא יכולים פשוט
‏ליצור שלט רחוק במקום זאת?
‏העולם יהיה מקום הרבה יותר טוב.
‏ולמה צריך להשתמש בגדולים?
‏אני אומר לאנשים, ‏"צריך לקנות קטן. גליל של 100."
‏זהו.
‏הם אומרים, ‏"אלה לא נותנים לך את מספרי המזל.
‏צריך לקנות לפחות 500 כדי לקבל ‏את מספרי המזל בלוטו."
‏אימא שלי כבר לא משתמשת בקטורת רגילה.
‏היא משתמשת בזו שכשמדליקים אותה,
‏מופיעים מספרי מזל.
‏היא קונה איתם כרטיסי לוטו.
‏שאלתי, "מה הפואנטה של נפצים?"
‏היא אמרה, "כדי שאבא שלך ידע שאנחנו פה."
‏"אבל אבא הוא רוח רפאים.
‏איך הוא יכול לדעת שבאנו? ‏ואנחנו עדיין אבא ובן בכלל?"
‏"אל תגיד את זה.
‏הפואנטה בהדלקת נפצים
‏היא לקרוא לו
‏לבוא לאכול פה."
‏"איך את יודעת שאבא אוכל?
‏"את רואה את כל הקברים שאף אחד לא מבקר?
‏מה אם הם אוכלים את האוכל שלנו?
‏ואבא אוהב אוכל ברמה ואלכוהול.
‏הוא בטח אוכל בקבר הגדול ההוא שם.
‏יש לו טעם.
‏הוא לא ישב פה בשפיפה ‏ויאכל את העוף היבש הזה.
‏למה אני צריך להיות פה?"
‏"כי יש לך דם סיני. קוראים לך טייפהניץ'.
‏למשפחת טייפהניץ' יש שמות סינים.
‏אבא שלך נקרא טו קים.
‏דוד שלך נקרא טו קאי.
‏ויש טו לנג, טו סונג, טו מה שלא יהיה."
‏אז שאלתי, "מה איתי?"
‏היא אמרה, "אתה טו טוק טוק."
‏אז גמרתי עם הלוויות.
‏גמרתי עם יום טאטוא הקברים.
‏עכשיו שולחנות שף,
‏גם לאלה אני לא הולך.
‏שולחן שף זה כמו אומקאסה.
‏אומקאסה אומר
‏שאתה סומך על השף.
‏אז הכול תלוי בו.
‏באומקאסה אתה נותן לו לבחור את האוכל,
‏כי אתה לא רוצה.
‏כשמנסים להחליט מה לאכול,
‏עלולים לריב עם בן הזוג.
‏אלה עם בני זוג יודעים.
‏"מה נאכל?"
‏הבחורה אומרת, "לא משנה."
‏דיברתי על זה בעבר. ‏הביטוי "לא משנה" יכול להתחיל מלחמה.
‏אז באומקאסה לא צריך לבחור.
‏נותנים לשף להחליט.
‏היה לי פעם רעיון
‏איך לפתור את בעיית ה"לא משנה" הזאת.
‏יהיה נהדר אם בסבן אילבן יהיו ארוחות מוכנות
‏בלי תוויות.
‏לא יודעים מה יש בפנים.
‏ארוחות קופסת מסתורין.
‏לא רואים מה יש בפנים.
‏כשבת הזוג אומרת "לא משנה", אפשר לקחת קופסה
‏והיא חייבת לאכול את זה.
‏טוב, באומקאסה נותנים לשף לבחור את האוכל.
‏אבל השפים בימינו כבר לא מסתפקים בבישול.
‏הם רוצים גם לעשות הרצאות טד.
‏הם אוהבים לספר סיפורים.
‏הרבה סיפורים.
‏יש להם הרבה מה לספר.
‏כשאני אוכל בחוץ, ‏אני רוצה לאכול ולגמור עניין.
‏אבל כשאני הולך לאומקאסה, ‏אני צריך לחכות הרבה זמן.
‏הם מסבירים דברים.
‏יש כל כך הרבה שולחנות, אבל הם מתמקדים בי.
‏השף אמר,
‏"מר נוט,
‏זה חזיר איבריקו."
‏הרגשתי טיפש. הייתי צריך לחפש את זה.
‏מה זה לעזאזל חזיר איבריקו?
‏זה בא מהאבוריג'ינים?
‏הם לא קרובי משפחה. זה פשוט בשר חזיר יקר.
‏קשה מאוד להרביע חזירי איבריקו, ‏זה יקר מאוד.
‏לקח לנו שנה לייבש את הרגל הזאת.
‏מר נוט, בבקשה תיהנה ממנה.
‏אל תדאג לגבי השומן
‏כי החזיר מהחווה שלנו
‏באזור הכפר באנגליה.
‏החזירים שלנו אוכלים סובין חיטה ברמה.
‏והכי חשוב, אנחנו מערבבים את זה במלח. ‏מלח הימלאיה.
‏ברמה גבוהה מאוד. ‏אנחנו מערבבים את זה ונותנים לחזירים."
‏"למה צריך לשים בזה מלח?"
‏"החזירים טועמים את המלח.
‏כשהחזירים אוכלים, הם נהיים צמאים."
‏"ו…?"
‏"יצרנו אגם על גבעה.
‏צריך לעלות ממרגלות הגבעה
‏במרחק קילומטר בערך.
‏אז אנחנו מאלפים את החזירים אחרי הארוחה
‏לעלות על הגבעה
‏כדי לשתות מהאגם."
‏"ו…?"
‏אחרי שהם שותים הם נהיים רעבים,
‏והם צריכים לרדת עוד קילומטר כדי לאכול.
‏אז הם חוזרים שוב, הולכים עוד קילומטר.
‏אז בבשר החזיר שלנו, כמו זה למשל,
‏אין שומן כי החזירים בפעילות כל הזמן."
‏למה אתה אומר לי את זה?
‏נראה לך שאני איהנה ממנו יותר?
‏אתה מבצע חטא, טיפש.
‏הקארמה תתנקם בך.
‏בפעם הבאה שתחרבן בתחנת דלק של פי-טי-טי,
‏הבידה, המים לשטיפה, נייר הטואלט, ‏כולם יהיו בתחנת הדלק של בנגצ'אק.
‏בשולחן שף אחר, השף די מפורסם.
‏הוא עובד בוורקפוינט.
‏"מר נוט, זה לברק וולקני.
‏ואני השגריר היחיד בתאילנד של הדג הזה.
‏אני צריך להגיד לך
‏שהם מהחווה האיכותית שלנו."
‏שוב החווה שלהם.
‏"אנחנו מגדלים אותם ‏במכתש וולקני באינדונזיה."
‏לא ניסיתי לשגע אותו כשאמרתי,
‏"למה שם?"
‏"מר נוט, זה לא מסוכן כי זה הר געש כבוי.
‏יש אגם במכתש ממי גשמים.
‏יש הרבה מינרלים סביב הר געש,
‏אז הלברק שלנו גדל
‏במקור מים מלא מינרלים."
‏"במה אתם מאכילים אותם?"
‏"הם אוכלים דגי לברק וולקני מתים
‏שיובשו ונטחנו לאבקה,
‏אז המערכת האקולוגית שם מלאה במינרלים.
‏לכן הדגים מפוצצים במינרלים.
‏בבקשה תיהנה. אין שומן."
‏בזמן שאכלתי, ‏ג'ו, תאנה תינאצ'אריה, שלח לי הודעה.
‏הוא אמר, "מה קורה? רוצה לאכול ארוחת ערב?"
‏אז שלחתי לו תמונה, אמרתי שאני בשולחן שף,
‏המקום היחיד שאפשר לאכול בו ‏לברק וולקני בתאילנד.
‏"רוצה להצטרף אליי? מה אתה אוכל היום?"
‏הוא אמר שהוא בלאו לאו ‏ושלח לי תמונה של האוכל שלו.
‏לברק וולקני.
‏שף אחד ממסעדת כוכב מישלן מניו יורק.
‏"עכשיו, כשחזרתי מתאילנד, אני אכה גלים
‏בתעשיית האוכל כדי להדהים את התאילנדים.
‏אני אכין עוף צלוי ועוף מטוגן."
‏"מה חדש בזה? זה קיים גם פה."
‏"העוף שלי מיוחד מאוד. יש לי חווה משלי."
‏שוב?
‏התרנגולות שלי גדלות ליד נחל בצ'אנג ראי.
‏הן שותות ממי הנחל, והם ממש טהורים.
‏הן גדלות בחוות לונגן. חוות הלונגן שלי.
‏אז התרנגולות אוכלות לונגן. ‏הבשר שלהן נהיה רך יותר.
‏וידעת שלונגן בריא לברך?
‏מכינים מהתמצית שלו שמן לברכיים.
‏זה יהיה היתרון השיווקי שלנו."
‏חשבתי לעצמי, יש לי שיגדון.
‏תרנגולות הן ציפורים.
‏לא משנה במה מאכילים אותן,
‏עדיין יש לי התקף שיגדון.
‏לאחרונה הלכתי למקום בראצ'פרוק.
‏זה מתחם בראצ'פרוק. זה היה אומקאסה מפואר.
‏הלכתי עם ריד מארוי לרט
‏ועם סוראיות.
‏זו הייתה מסעדה יקרה מאוד. אבל זה הפריע לי?
‏לא, כי הם שילמו.
‏זו הייתה מסעדת יוקרה יפנית ברמה אחרת.
‏השף לבש מדים לבנים עם כובע לבן.
‏היה קרש ענקי מול השולחן,
‏והמדים של השף היו כמו של…
‏לוחם בושידו, עם חבלים וכאלה.
‏אני חייב להגיד, ‏רק המדים שלו היו שווים את החוויה.
‏הוא פילט את הדג והגיש לי אותו.
‏הוא נשמע יפני מאוד, ‏אבל הפרצוף שלו אמר צפון-מזרח תאילנד.
‏"מר נוט,
‏הדג הזה נדיר מאוד.
‏הוא עונתי וקשה מאוד למצוא אותו.
‏זה האחרון מהמשלוח הזה.
‏הוא נקרא…"
‏ואז הוא אמר את שם הדג. ‏אני לא זוכר איך קראו לו.
‏בואו נקרא לו שוגי מיטסו מונוגטארי.
‏"כדי לתפוס את שוגי מיטסו מונוגטארי, ‏צריך לעשות את זה באופן טבעי,
‏מתחת לצוק בנחל.
‏הם חיים בזוגות.
‏הם כמו ציפורי קלאו.
‏יש להם רק פרטנר אחד בחיים.
‏אנחנו תופסים אותם בשנת החורף,
‏כי אז יש להם הרבה שומן.
‏זה שומן טוב. אנחנו לא לוקחים את הנקבות ‏כי יש להן יותר מדי שומן.
‏הן יכולות להיות שמנוניות מדי.
‏לזכרים יש כמות מתאימה של שומן ומרקם.
‏אפילו אוטורו לא יכול להתחרות בזה."
‏ואז הוא הניח אותו מולי.
‏חשבתי לעצמי,
‏"איך אני יכול ליהנות מזה?
‏הרגע אמרת לי שהם זוג לכל החיים.
‏פרטנר אחד לכל החיים, והפרדתם ביניהם.
‏עכשיו יש אלמנת שוגי מיטסו מונוגטארי
‏שחיה מתחת לצוקים לבד.
‏איך אני יכול לאכול את זה?
‏השפים האלה… לפעמים בא לי לקשור את כולם
‏ולהכריח אותם לאכול את האוכל שאני מכין.
‏"היי, שפים, תראו. זה שפמנון.
‏השפמנון הזה
‏גודל
‏בכלוב דגים בוואט תה מקהם,
‏שזו שמורת טבע.
‏הם אכלו מזון דגים
‏שנתנו להם מבקרים צדיקים במקדש.
‏הם שמעו דרשות פעמיים ביום.
‏אנחנו תופסים אותם בעיתוי הכי טוב, ‏כשראש המנזר לא מסתכל.
‏"לא הכרחנו אותם בשום אופן. ‏כולם מתו מרצונם,
‏כי רק התפללנו, 'דגים יקרים,
‏אם זמנכם הגיע,
‏צופו אל פני המים.'
‏ואז חשמלנו את המים
‏ב-220 וולט,
‏והם פשוט צפו אל פני המים באופן צבעי.
‏בישלנו אותם על הגריל בטמפרטורה קבועה
‏בכבשן שבמקדש."
‏נראה לכם שאם שומעים את זה, ‏הטעם של האוכל ישתפר?
‏לא נראה לי שזה משנה אם הדגים מהירח.
‏העיקר שמבשלים אותם כמו שצריך.
‏אני חושב שבשולחן שף
‏מגישים מעט מדי, זה נמשך יותר מדי זמן, ‏מדברים יותר מדי.
‏עוד דבר שאני לא מסוגל לסבול יותר
‏זה שירותי כריעה.
‏אלה מכם שעדיין צעירים,
‏לא שמנים ואין להם בעיות בברכיים לא יבינו.
‏כשהייתי בגילכם,
‏לא חשבתי שיש בעיה להשתמש בשירותי כריעה.
‏אבל כשמתבגרים,
‏מרגישים שתפוס פה
‏או אם אתם שמנים ‏או יש לכם כאבי ברכיים או רגליים.
‏במקרה שלי זה גרוע יותר ‏כי עברתי ניתוח ברצועה הצולבת הקדמית,
‏שם החליפו רצועה קרועה בחלק של גיד,
‏וקיבעו את זה בשני ברגים, ‏כך שאני יכול לקפל את הברך שלי ככה.
‏אם אני מפעיל עוד כוח, ‏אני מרגיש כאילו הרגל שלי מתפרקת.
‏כשהייתי נזיר,
‏ראיתי נזירים אחרים ‏שאין להם בעיה לשבת בשיכול רגליים.
‏אבל במקרה שלי, הייתי צריך לשבת ככה
‏כשהתפללתי או בזמן הזמירות.
‏אז הייתי במרכז תשומת הלב במקדש.
‏אבל יש לי בעיה, בעיית ניידות.
‏אני לא מסוגל לכרוע, לכופף את הברך,
‏אז החיים נהיים קשים ‏כשאני צריך להשתמש בשירותי כריעה.
‏זה פשוט סיוט.
‏בתחנות דלק בבנגקוק יש רק שירותי כריעה,
‏אבל מחוץ לבנגקוק אתה נכנס רק לשירותי נכים.
‏השאר שירותי כריעה.
‏אני חייב להתוודות
‏שאני תמיד מתגנב לשירותי נכים.
‏המחשבה שלי הייתה
‏שאם יתפסו אותי,
‏אגיד שיש לי נכות נפשית.
‏זאת הדרך היחידה.
‏במצבים אחרים מה אני אעשה?
‏אני אוהב אוכל רחוב.
‏אני אוהב לנסות מקומות שונים, ‏כפי שאולי ראיתם בסרטונים.
‏אני הולך לרחוב ווקינג.
‏פעם אכלתי שיפודי דיונון.
‏בזמן שאכלתי הרגשתי את זה מגיע.
‏לא התמצאתי באזור,
‏וכאדם עם פנים מוכרות,
‏כמפורסם,
‏כשאתה מרגיש שיש לך שלשול,
‏אתה צריך למצוא שירותים בהקדם האפשרי,
‏אחרת אם מבחינים בך,
‏אנשים ירצו לצלם וזה לא ייגמר.
‏אנשים ימשיכו לבוא.
‏סלפי, תמונות קבוצתיות,
‏צילומים חוזרים וכולי.
‏תיקונים. מעלים לטיקטוק.
‏ואתה לא יכול שחרא ייזל לך בין הרגליים.
‏אז הייתי צריך ללכת בהקדם האפשרי לאנשהו.
‏הייתי צריך למצוא שירותים ציבוריים כלשהם. ‏לא משנה איזה.
‏לא יכולתי להיות בררן בשלב הזה.
‏אז נכנסתי
‏לשירותים ציבוריים.
‏אלה היו שירותים כאלה שאם יש בהם מנעול,
‏יש לך מזל.
‏בדרך כלל יש חוטים שסוגרים את הדלת.
‏אז נכנסתי.
‏אוי ואבוי.
‏הייתי צריך להירגע כשראיתי
‏את שירותי הכריעה הצהבהבים.
‏תדמיינו את זה.
‏יש אמבטיית מים קטנה,
‏מרובעת,
‏ובקושי יש בה מים.
‏בקושי.
‏בפנים יש קערה ישנה עם סדקים
‏וחלודה.
‏מעל האמבטיה יש ברז מים דולף
‏ועליו צינור שנועד לעצור את הנזילה.
‏הפח עולה על גדותיו מרוב נייר טואלט משומש.
‏כאילו 300 איש היו פה באותו יום.
‏הרצפה הייתה רטובה ומלאה בוץ.
‏אי אפשר לדעת אם זה פיפי של מישהו.
‏הרצפה לא ישרה.
‏שלוליות מים כיסו את הרצפה.
‏כל החדר נראה ממש מעורר חשד.
‏אין ווי תלייה על הקיר.
‏פשוט קיר חשוף. לעזאזל.
‏וכל כך חם.
‏אבל אי אפשר לצאת ולחפש שירותים אחרים.
‏אי אפשר,
‏אחרת מישהו ייקח את אלה.
‏אז צריך להתמודד עם זה.
‏אז זה מה שעשיתי.
‏קודם כול, חשבתי על אסטרטגיה
‏איך להתמודד עם זה.
‏בסדר. אני אפשיל את המכנסיים,
‏אפשיל אותם לגובה הקרסוליים.
‏זה לא יספיק.
‏כי אז הקקי שלי
‏ייפול לתוך המכנסיים.
‏לעזאזל.
‏מה אם אפשיל אותם עד הסוף?
‏אין איפה לתלות אותם. ‏או שאוכל לשים אותם מעל הדלת.
‏אבל הטלפון והארנק שלי בפנים.
‏ראיתי סרטון
‏שמישהו יכול לקחת לך את המכנסיים בקלות.
‏אדם כמו נוט אודום לא יכול להסתובב
‏ולשאול, "ראיתם את המכנסיים שלי?"
‏זה לא יכול לקרות. מה כדאי לי לעשות?
‏לעזאזל. אני מרגיש את זה מגיע.
‏אני לא יכול להתאפק יותר. מה לעשות?
‏בסדר. להירגע.
‏אני יודע. אני אוריד אותם ‏ואכרוך אותם סביב היד.
‏אתם מבינים?
‏לא?
‏האמת היא שהורדתי גם את התחתונים.
‏שנעשה את זה?
‏תדמיינו את זה.
‏התחתונים שלי פה.
‏אתם רוצים לראות מקרוב?
‏לאלה שרוצים לנסות את זה,
‏אני רוצה להזהיר אתכם.
‏אסור שחור התחת יהיה מעל הפיתול באסלה,
‏כי כשאתה מחרבן,
‏חוק ההתנגשות
‏יגרום לקקי להשפריץ.
‏זה ילכלך את הירכיים ‏ואת הנעליים האהובות עליך.
‏אתם יודעים למה אני מתכוון? ‏צריך להתקרב צעד.
‏עכשיו, כשאתה במיקום טוב, זה יזרום חלק.
‏ואז אתה כורע.
‏תמשיך. תהיה יציב.
‏קדימה. תמשיך.
‏תמשיך. אל תפסיק.
‏אבל אז,
‏אלה שיש להם בעיות ברגליים או בברכיים ‏לא יוכלו לעשות את זה הרבה זמן,
‏כי אתה נוטה לרדת נמוך יותר
‏כשאתה ממשיך בכריעה.
‏שלא לדבר על הסירחון והחום. ‏הרצפה הרטובה מחמירה את המצב.
‏בשלב הזה הייתי צריך…
‏המשכתי לשקוע, אבל עוד לא סיימתי.
‏רק הייתי צריך…
‏משהו להיאחז בו.
‏מה שבאמת הייתי צריך
‏זה החבל שבעזרתו נשים ילדו פעם.
‏שאלוהים יעזור לי. לא היה לי במה להחזיק.
‏אני מדבר בכנות. התחלתי לחרבן ולבכות.
‏זלגו לי דמעות. לעזאזל.
‏מה עשיתי שמגיע לי דבר כזה?
‏זלגו לי דמעות וחרבנתי בו-זמנית.
‏בסופו של דבר לא יכולתי להחזיק מעמד.
‏הרצפה הייתה כל כך רטובה.
‏"לא. לעזאזל, לא. אני לא יכול יותר."
‏הנחתי את האצבעות.
‏לא חשבתי שאחרבן בפוזה, כמו…
‏כמו שחקן פוטבול אמריקני בדרך לטאצ'דאון.
‏זה היה כל כך מגעיל. אמרתי, "היד שלי."
‏אבל הייתי חייב כי כאבה לי הברך, ‏כאילו היא עומדת לצאת מהמקום.
‏בזמן שבכיתי וחרבנתי, אמרתי, "לעזאזל."
‏המשכתי.
‏ואז המשקל שלי הכריע אותי.
‏היד שלי רעדה כאילו היא עומדת להיתפס.
‏לא יכולתי להמשיך, אז השתמשתי בכל היד.
‏תנוחת החרבון שלי
‏הייתה כמו של גיבור ב"נוקמים".
‏בסופו של דבר
‏אמרתי, "לעזאזל."
‏אני יכול לכרות לעצמי את היד?
‏זאת לא היד שלי.
‏כבר לא.
‏מה אני אעשה? מי יודע באיזה גועל נגעתי?
‏מה אני אעשה עם זה?
‏מחשבה רעה התגנבה לי לראש.
‏הייתה שם אמבטיה.
‏אולי אעשה ככה?
‏אבל עמוק בפנים הרגשתי אשם.
‏עדיין הייתה לי קצת הגינות.
‏אנשים אחרים ישתמשו בזה.
‏טוב.
‏מה אעשה?
‏אני יודע. אעשה את זה.
‏איפה הקערה?
‏אז לקחתי את הקערה וגרפתי קצת מים.
‏היו בה סדקים, אז המים נזלו.
‏שטפתי את היד ככה.
‏המשכתי לעשות את זה, ‏ניקיתי אותה קצת בכל פעם,
‏עד שהיד שלי הייתה נקייה מספיק.
‏מה עכשיו?
‏אין נייר טואלט. אני לא מסתובב עם ממחטות. ‏אני לא אישה.
‏טוב. נלבש את המכנסיים.
‏נצא החוצה. אף אחד לא צריך לדעת.
‏אבל מה אם המעריצים שלי יראו אותי?
‏תמונה מאחור תחשוף כתמים על התחת שלי.
‏המוניטין שלי ייהרס.
‏איך אנגב את התחת עכשיו? ‏ננסה שוב את הקערה הזאת.
‏הכנסתי קצת מים. המים נזלו.
‏מה עכשיו? זה יהיה בלגן. אולי פה?
‏אני לא ג'קי צ'אן. אני לא יכול ‏לשים את הרגל על הקיר ולהשפריץ מים
‏על התחת שלי בכל מקום.
‏לעזאזל! איך אני אצא מפה?
‏לחשוב. אני חייב לחשוב.
‏רגע. יש לי את זה.
‏זה באמת עבד. אני רוצה להגיד לכם.
‏קלי קלות.
‏מקפלים את זה ככה.
‏וזהו.
‏זה…
‏כדי לבדר אתכם.
‏בהופעות קיי-פופ,
‏עם אומנים קוריאניים,
‏המעריצות מתחרפנות
‏כשהאומנים מנגבים את הפנים בצעיף או משהו.
‏המעריצות רבות על זה.
‏הן צורחות, "זה שלי!"
‏אל תריבו פה.
‏אני אזרוק את זה עליכן.
‏את לא רוצה את זה?
‏את רוצה את זה? את צוחקת. ‏-אני רוצה. גם את השנייה.
‏עדיף אחת.
‏זה זוג גרביים.
‏אחת אצלך, השנייה אצלי.
‏התקרית הזאת גרמה לי…
‏זה גרם לי להבין שיש לי קארמה רעה
‏עם בתי שימוש.
‏אחר כך תרמתי הרבה ‏לבניית שירותים בבתי ספר, במקדשים.
‏בדרך כלל כשאנשים צוברים זכות, ‏הם מתפללים לדברים,
‏למשל חיים ארוכים, אושר, בריאות,
‏להגיע לגן עדן, דברים כאלה.
‏לא אני. אני כזה,
‏"בכל פעם שיש לי שלשול,
‏שיהיו שירותים קרובים.
‏שיהיו שירותים רגילים עם אור, מים נקיים,
‏קערה, נייר טואלט ומנעול על הדלת.
‏שלא יהיו נחשים, קרפדות, ‏שממיות או שאר יצורים.
‏שתמיד תהיה אסלה טובה בשבילי.
‏אמן."
‏אז זה מה שאני לא מסוגל לסבול.
‏יש עוד משהו שאני לא אסבול יותר.
‏זה לא חפץ, זה לא אדם.
‏זה…
‏רוח רפאים שגרה בבית שלי.
‏יש רוח רפאים שדיברתי עליה בפעם האחרונה.
‏היא עדיין שם.
‏אני לא יודע מה לעשות איתה.
‏אז הבאתי את אום אים מהחוש השישי לבית שלי.
‏כמו שאתם יודעים, בבית שלי יש שלוש קומות.
‏אני גר בקומה העליונה.
‏הקומה השנייה היא המשרד. ‏הקומה הראשונה לפגישות.
‏אום אים נכנסה לבית שלי
‏ועלתה במעלית לקומה השלישית.
‏היא יצאה לסלון,
‏הוא בערך באורך 12 עד 15 מטר.
‏זה חלל פתוח.
‏נגיד שהמעלית פה.
‏פה נמצא
‏הקיר שלפני חדר השינה.
‏זה הקיר של חדר השינה.
‏זה קיר.
‏חדר השינה פה.
‏יצאנו מהמעלית.
‏אום אים הסתובבה והשתמשה בחוש השישי שלה.
‏הייתי מאחוריה. שאלתי, "הוא עדיין פה?"
‏סום, האדם הראשון שהבאתי,
‏אמר לי שהוא יושב פה.
‏שהוא ישב שם כל הזמן.
‏אום אים התקרבה והסתכלה.
‏היא אמרה, "לא, הוא לא פה. ‏אני יכולה להיכנס לחדר השינה שלך?"
‏אז היא נכנסה לחדר השינה.
‏"שם, בראש המיטה שלך."
‏לעזאזל. כל הזמן הזה חשבתי שהוא בחוץ.
‏"איך הוא הגיע לפה ועקב אחרינו?" ‏"לא, זה המקום שלו."
‏מה? "למה הוא פה?"
‏"הוא מסתכל עליך ישן בכל לילה."
‏לעזאזל.
‏"איך הוא מסתכל עליי? איך, אום אים?"
‏"כאן. ככה. פה אתה ישן.
‏הוא עומד פה ככה."
‏מה לכל הרוחות?
‏"אני רואה את השגרה שלו. הוא בראש המיטה
‏ובקצה המיטה.
‏זה האזור שבו הוא חי."
‏מה?
‏"יש לך משהו להגיד לו?"
‏זה קרה ככה. אום אים עמדה פה.
‏ממש פה.
‏היא אמרה שהרוח שם.
‏ואני הייתי פה.
‏"יש לך משהו להגיד לו?"
‏עכשיו כאילו יש לי מתורגמנית.
‏"תשאלי אותו
‏מאיפה הוא ומה הוא עושה פה."
‏"הוא אמר שהוא היה תאילנדי בימי קדם
‏שמת פה וגר פה הרבה לפני שעברת לגור פה.
‏פעם זו הייתה תעלה להעברת מטענים.
‏הוא מת פה."
‏"איך הוא נראה?"
‏"הוא כהה, גבוה ודי גדול.
‏הוא לובש בד חלציים."
‏"למה הוא נשאר פה?"
‏"הוא אמר שהוא אוהב להיות פה."
‏"דווקא פה?
‏לך לבית של מישהו אחר. ‏הבתים האחרים הרבה יותר נחמדים."
‏"הוא אומר שיש פה קארמה בשפע. ‏אין כל כך הרבה בבתים אחרים.
‏יש פה הרבה זכות ומסירות.
‏הוא מקבל פה זכות."
‏בין הבית של אימא שלי לבית שלי
‏יש עץ תמרהינדי בעובי של שני חיבוקים.
‏זה עץ ענקי. גבוה יותר מהתפאורה הזאת.
‏"אום אים, את יכולה להגיד לו ‏לעבור לעץ התמרהינדי?
‏הוא מפריע פה. לך לעץ."
‏"הוא אומר שדי צפוף שם."
‏"תשאלי אותו למה הוא משמיע ‏רעשי נקישה בראש המיטה.
‏זה מפריע לי."
‏זה נשמע ככה. אותו הדבר בכל לילה.
‏מסביב.
‏"הוא אומר שזה בגלל גסות הרוח שלך כלפיו."
‏זה נכון.
‏בכל העולם
‏אני היחיד שיודע שאני עושה את זה.
‏אני גר לבד.
‏כשהמעלית נפתחת,
‏צריך לעבור חדר חשוך כדי להגיע לחדר השינה.
‏אני…
‏בכל פעם שחלפתי על פניו, קיבלתי צמרמורת.
‏כשבני אדם פוחדים, ‏אנחנו בדרך כלל מבטאים את זה בתוקפנות.
‏זה נועד לעזור לנו להתמודד עם הפחד.
‏כשהמעלית נפתחה, ידעתי בוודאות.
‏הרגשתי שהוא יושב שם.
‏אז חיקיתי את דודה רטאנה.
‏"חרא!
‏שלא תעז, חתיכת חרא!
‏אל תתקרב.
‏רוחות רפאים ובני אדם לא מתערבבים. ‏אל תחשוב שאתה מפחיד אותי.
‏הקארמה תיתן לך עונש קשה. חרא!"
‏ואז סגרתי את הדלת.
‏חשבתי שזה ימנע ממנו להיכנס.
‏עכשיו גיליתי שהוא מסתכל עליי ישן בכל לילה.
‏חשבתי לעצמי, "אחי!"
‏אני כבר פוחד. מה אתם רוצים שאני אגיד?
‏"אום אים, יש לי שאלה. ‏מה כדאי לי להגיד לו? מה?"
‏אני בא הביתה מהעבודה, יוצא מהמעלית.
‏"התגעגעת אליי?
‏מתחשק לך זכות?
‏רוצה קצת זכות? אשלח לך.
‏"יש לי טעמי חלב, נוטלה וקיטקט. זה טעים."
‏אום אים, תשאלי אותו בשבילי.
‏מה הוא רוצה כדי לעזוב?"
‏"הוא רוצה שתבנה לו בית רוח."
‏שאלתי, "מה עם זה? בית רוח קטן זה בסדר?"
‏חשבתי על בית רוח מודרני כזה.
‏יכולתי לשלב בית רוח מינימלי ‏בעיצוב של הבית.
‏אז יכולתי לקנות בית קטן.
‏הוא יכול להיות למטה ליד חדר האמבטיה? ‏יש חדר אמבטיה למטה.
‏"הוא אומר שזה לא מכובד."
‏לרוחות יש כבוד?
‏אומרים שיש לרוחות היררכיה, ‏ותיקות, מה שלא יהיה.
‏בכל אופן, הוא לא הסכים.
‏"אז תבנה בית?" "לא."
‏אום אים אמרה, ‏"אם לא תעשה את זה, אתה יוצא נגדו."
‏אלה היו המילים שלה, "אתה יוצא נגדו."
‏"אום אים, אז מה? את יכולה לעשות טקס,
‏להכניס אותו לכד ולהטביע אותו בנהר."
‏אום אים ענתה, "אני רואה רוחות, ‏אבל אני לא יכולה לגרש אותן."
‏"מה עכשיו?" ‏היא אמרה, "אני לא יודעת. אתה נגדו עכשיו.
‏השעה 23:00. אני צריכה ללכת להנחות תוכנית."
‏אז מה עכשיו? "אני צריכה ללכת", היא אמרה.
‏"אבל אני צריכה להזהיר אותך. ‏אולי יהיה לך קשה לישון הלילה."
‏והיא הלכה. זהו.
‏הייתי צריך להסתדר לבד.
‏הייתי מוטרד מאוד כי הרגשתי כל כך מבולבל. ‏התקשרתי לאום אים.
‏"אין לך מנטרות הגנה שירחיקו אותו?"
‏אום אים אמרה, "יש לי." ‏"את יכולה לשלוח לי?"
‏"אתה יכול להוריד בגוגל."
‏"איזו מנטרה?" "לא משנה." ‏אום אים סיימה את השיחה.
‏עליתי חזרה לחדר שלי. איך הייתי אמור לישון?
‏היא אמרה שהוא כועס עכשיו.
‏הלך עליי.
‏התקשרתי למישהו שיארח לי חברה, ‏קונג הואראי ובל קאניתה.
‏הם גרים קרוב.
‏כשהם הגיעו, קונג אמר, "אני פה.
‏אני אטפל בו בשבילך."
‏הצעתי לו את המיטה. הוא אמר, ‏"אני אישן על הרצפה עם אשתי."
‏אז הצעתי להם מיטה על הרצפה.
‏זה ראש המיטה. אני ישן פה.
‏הרגליים שלי בכיוון הזה. הראש שלי פה. ‏קונג ואשתו על הרצפה.
‏כשאני ישן, אני צריך חושך מוחלט בחדר. ‏רק ככה אני יכול לישון.
‏אבל אני ראיתי אור בזווית העין.
‏השעה הייתה חצות בערך. ‏פקחתי עיניים כדי להסתכל.
‏קונג ואשתו היו בטלפונים.
‏היה חושך מוחלט. ‏מסכי הטלפונים גרמו לסנטרים שלהם לזהור.
‏הרגשתי כאילו יש שתי גופות ‏שנתרמו למדע בחדר.
‏עכשיו פחדתי עוד יותר.
‏"קונג! מה אתה עושה בשעה כזאת?"
‏"רגע, אני עוד לא מת. רק שנייה."
‏ואז הם סוף סוף סיימו את המשחק ושכבו לישון.
‏בשתיים וחצי לפנות בוקר ‏הרגשתי שמשהו מושך את המיטה שלי.
‏זה היה כמו רעידת אדמה. הגוף שלי קפץ.
‏זה היה כאילו יד גדולה ‏של תאילנדי מימי קדם עושה את זה.
‏מה קורה פה?
‏ואז משהו כבד לחץ על המזרן.
‏המזרן שקע. ממש ככה.
‏כבר הייתי מוכן לחרבן במכנסיים.
‏ציפיתי לזה.
‏אז כשזה קרה, צעקתי, "קונג, תעזור לי!"
‏קונג ענה לי מייד. ‏הוא היה ליד המיטה שלי. "אני פה."
‏"קונג, רוח רפאים מושכת את המיטה שלי!"
‏"האמת היא שאני בעטתי לך במיטה.
‏"למה עשית את זה?"
‏"קמתי לשירותים והתבלבלתי."
‏הוא חשב שזה החדר שלו והמיטה לצידו.
‏"לא, משהו נשען כאילו הוא עומד לחנוק אותי.
‏הוא לחץ על המיטה."
‏הוא אמר, "אחרי שחטפתי מכה ברגל, ‏נפלתי עם הפנים על המיטה."
‏אום אים לא יכלה לעזור לי עם הרוח,
‏אז יצרתי קשר עם מישהו אחר, ‏בי, שגריר הרוחות.
‏בי הגיע.
‏בי נראה כמו מגרש שדים מלומד מאוד.
‏הוא נכנס. אותו הדבר. המעלית נפתחה.
‏הוא אמר, "תן לי להעיף מבט.
‏אין פה כלום. לא פה. ‏אפשר להיכנס לחדר השינה שלך?
‏הוא עומד שם."
‏אותו מקום. "הוא עומד שם."
‏"תתאר אותו. איך הוא נראה?"
‏"הוא לא רוח רפאים.
‏הוא שד."
‏רוח רפאים זה גרוע מספיק.
‏מה זה לעזאזל שד?
‏"הם…
‏הם הרבה יותר מפחידים.
‏וחוץ מזה…"
‏"איך הוא נראה?"
‏"קצת כמו גולום, כמו שתיארת, ‏אבל יותר מפחיד.
‏והוא גדול יותר."
‏"אז מה עכשיו?"
‏"הוא גם לא רוצה זכות."
‏"איך הוא הגיע לפה?"
‏"נראה לי שמישהו קילל אותך."
‏זה הידרדר.
‏"קללה? אז מה כדאי לי לעשות?"
‏"תן לי דקה. אעשה מדיטציה. לך תחכה בחוץ."
‏ואז בי עשה מדיטציה ככה.
‏אחר כך הוא קרא לי לחזור.
‏"יש חפץ מקולל בחדר שלך.
‏ראיתי כיתוב אדום."
‏אוי ואבוי. בחדר שלי יש מיטה, ‏שידת לילה וטלוויזיה עם מסך שטוח.
‏אין עוד רהיטים. מינימליסטי מאוד.
‏שאלתי, "איפה הוא?" ‏"בוא ננסה להפוך את המיטה", הוא אמר.
‏הפכנו את המיטה ‏ומצאנו כיתוב אדום בשפת החמר.
‏היה כיתוב בשפת החמר. אמרתי, "באמת?"
‏בי אמר, "רגע. אני רואה עוד אחד."
‏הפכנו את המיטה שוב. זה היה מתחת למיטה.
‏שניים מתחת למיטה. הייתי בהלם.
‏לעזאזל. זה ייתכן?
‏בי אמר, "לא כל כך מהר. אני רואה עוד אחד."
‏מה? לא נשאר לי שום דבר בחדר.
‏מתחת לשידת הלילה היה עוד אחד.
‏אותו כתב יד. גם הוא באדום.
‏אמרתי, "מה זה?"
‏לא האמנתי.
‏חשבתי לעצמי שאולי נגר עשה את זה.
‏נגר קמבודי
‏שאולי אוהב לעשות גרפיטי.
‏אולי הוא אוהב להשאיר תחריטים.
‏אבל המיטה והשידה
‏נקנו בנפרד.
‏איך אותו כיתוב הגיע לשניהם?
‏בי אמר, "מישהו קילל אותך. הוא עשה את זה
‏וזימן את השד.
‏השד קיבל הוראה לרדוף אותך."
‏מה לעזאזל? אז מה אני אעשה?
‏"אני רק רואה דברים. ‏אני לא יכול לפתור בעיות."
‏אם מישהו היה אומר לכם שקוללתם, ‏מה הייתם עושים?
‏אי אפשר לנסוע לחפש ‏"שירות הסרת קללות בשפת החמר."
‏אני לא יודע מה לעשות.
‏אני עדיין גר איתו.
‏בי חזר לנהל את בית הקפה שלו.
‏אני נשארתי להתמודד עם זה.
‏לעזאזל. מה אני אעשה עכשיו?
‏אני גר עם שד.
‏אני עדיין גר איתו היום.
‏אני לא סובל את זה, אבל אני חייב,
‏כי אני לא יודע מה לעשות.
‏שאלתי את בי לפני שהוא נכנס לרכב,
‏"אין לך פתרונות?"
‏בי אמר, "תנסה להיזכר.
‏"אני רואה תאריך, שבעה בחודש, ‏לפני שבע שנים בספטמבר.
‏האדם הזה הטיל עליך קללה."
‏לפני שבע שנים?
‏אני לא זוכר מה קרה לפני שבע שעות.
‏בכל אופן, אני עדיין גר איתו.
‏איך אני עושה את זה?
‏הייתי אומר שזה בגלל חוויית ההסמכה שלי.
‏אחרי שהוסמכתי, ‏הייתי אומר שהנפש היא כמו שריר.
‏כשמאמנים אותה, היא מתחזקת.
‏אחרי שהוסמכתי, בואו נגיד ככה,
‏ראיתי דברים גרועים בהרבה.
‏המקדש שהוסמכתי בו נמצא במחוז פאן.
‏זו גבעה קטנה באמצע היער.
‏ו…
‏הייתי מבודד.
‏המגורים שלי היו בערך 500 מטר ‏מאלה של שאר הנזירים.
‏רציתי לחיות בצניעות,
‏בלי הרבה חשמל ולבד כדי לראות אם אני מסוגל.
‏בהתחלה היה קשה.
‏היו שישה כלבים במקדש.
‏הם היו מייללים ליד המגורים.
‏הם היו מייללים
‏בסביבות שבע וחצי או שמונה בערב.
‏אז הם היו מתחילים.
‏זה היה כמו סרט אימה.
‏זה היה מתוך סרט אימה.
‏זה גם לא היה כלב אחד.
‏זו הייתה מקהלה.
‏תזמורת גדולה.
‏רעדתי מפחד.
‏זו לא הייתה עונת הרבייה.
‏היללות הפחידו אותי.
‏בלילות הראשונים שגרתי לבד
‏הלכתי לשאול נזיר בכיר למה הם מייללים.
‏הנזיר ממש הרגיע אותי. ‏הוא אמר שהם כנראה ראו רוחות רפאים.
‏שד גבוה שאולי מבקש זכות.
‏החלטתי לשאול נזיר אחר. אמרתי,
‏"כן, כי שם, בכפר למטה,
‏מישהו תלה את עצמו.
‏אולי זה השד הגבוה, שמבקש זכות
‏מנזיר שהוסמך זה עתה."
‏"זה ייתכן בהחלט."
‏אז הבאתי את זה בחשבון.
‏אולי זה שד גבוה, ‏כי אם זו הייתה רוח רפאים רגילה,
‏לא היה לה כזה קול גבוה.
‏שדים גבוהים הם גבוהים, נכון?
‏הכלבים כנראה אמרו,
‏"אתה רואה את זה?
‏גם אני רואה את זה.
‏בגובה של בניין בן שמונה קומות."
‏עברו ימים וחודשים.
‏הנפש שלי התחזקה, ‏אז אמרתי, בוא נלבן את העניין.
‏בוא נלבן את העניין, כי אחרי טקסי הבוקר, ‏הייתי חייב לעשות מדיטציה.
‏הרעש ממש הטריד אותי.
‏הרגשתי שזה קרוב.
‏אז עשיתי מדיטציה ‏ועשיתי עסקה עם השד בתוך הראש שלי.
‏"בסדר, שד גבוה.
‏אנחנו לא מכירים, שד גבוה.
‏הנוכחות שלך מכבדת אותי.
‏אתה רוצה זכות, נכון?
‏אני אקדיש את הזכות שלי לך ‏כדי שתוכל לזכות לשלווה.
‏ברגע שתקבל את הזכות, בבקשה תירגע."
‏הייתם מאמינים? כל זה קרה אצלי בראש.
‏ברגע שסיימתי לחשוב את המחשבה הזאת, ‏וביקשתי ממנו להירגע,
‏הכלבים שייללו…
‏הם הפסיקו באמצע כאילו מישהו הוציא את התקע.
‏זה אישר את זה, "לעזאזל, אתה באמת שד."
‏אחר כך השד נהיה מפונק.
‏בכל ערב בשבע וחצי או שמונה,
‏ליד המגורים שלי,
‏הייתי צריך להמשיך לתת לו זכות.
‏כשאנחנו עושים דברים שוב ושוב, ‏הנפש מתחילה להתרגל לזה.
‏במובן הזה, השד בבית שלי לא היה כזה נורא.
‏ראיתי דברים גרועים בהרבה.
‏אחרי שהורדתי את הגלימה וחזרתי הביתה,
‏דיברתי עם השד שלי.
‏או התאילנדי מימי קדם. לא משנה.
‏סגרתי את הדלת, הדלקתי את האורות ‏ועשיתי מדיטציה.
‏פתחתי בשיחה.
‏שיערתי שהוא כנראה כבר שם.
‏"מישהו אולי שלח אותך לפה,
‏אז תעשה את מה שנשלחת לעשות.
‏אולי תחנוק אותי.
‏אולי תופיע בפניי. פשוט תעשה את זה.
‏אני אחכה פה."
‏המשכתי במדיטציה, חיכיתי שיבוא.
‏חיכיתי שיחנוק אותי.
‏סיפור אמיתי. לא היה לי אכפת.
‏אם תחנוק אותי רוח רפאים, אין לי בעיה למות.
‏עשיתי הרבה בחיים.
‏אני עושה את אותם דברים עכשיו. ‏אין לי בעיה למות.
‏חוץ מזה, להיחנק למוות על ידי רוח רפאים ‏זה ממש קלאסי.
‏זה עוד לא קרה.
‏עברה שעה. הוא לא בא.
‏עברו שעתיים. הוא לא בא.
‏עברו יותר משעתיים, והוא עדיין לא בא.
‏סיימתי את המדיטציה.
‏אז הבנתי.
‏אתה יכול רק לעשות את הרעשים האלה.
‏אתה לא יכול להרוג אותי.
‏אם ככה, אנחנו מתאימים.
‏זה לא נורא.
‏תדפוק כמה שאתה רוצה. ‏אני אחיה את החיים שלי.
‏אתה יכול להסתכל עליי ישן.
‏זה לא כזה נורא.
‏יש מנורה בראש המיטה שלי. היא מעוקלת.
‏עוד אחת לא תזיק.
‏היום אנחנו עדיין גרים יחד.
‏אני יכול לגור איתו, אין שום בעיה.
‏אני אפילו מזלזל בו בראש.
‏זה כל מה שאתה יכול לעשות?
‏כי אם אני הייתי רוח רפאים,
‏לא הייתי מפסיק להשמיע קולות
‏לאלה שאני רודף.
‏בהלוויה שלי מי שיפתח את הארון בלי הסכמה,
‏אני ארדוף אותך.
‏העניין ברוחות הוא שיש להן כוחות.
‏אסביר לכם את הדברים הבסיסיים על רוחות.
‏בשביל לא מאמינים, ‏תתייחסו לזה כסיפור מצחיק.
‏לרוחות יש כוחות שונים.
‏זה כמו שלנו יש סכומי כסף שונים.
‏יש לנו רמות שונות של כוח רכישה.
‏לראש הכפר, למשל, יש כוח רק בכפר שלו.
‏למושלים אולי יש עוד כוח.
‏לראשי ממשלות יש המון כוח.
‏יש להם כוח לשלוט בכל המדינה.
‏אבל אם הם ניצלו את הכוח שלהם לרעה, ‏המדינה הייתה כמו שהיא היום.
‏לרוחות רפאים יש הרבה כוחות.
‏הן יכולות להשפיע או להשתלט עליך.
‏הן יכולות לעוור אותך, ‏לסגור לך את האוזניים. שמענו את הסיפורים.
‏כשאנחנו נוסעים למלון רחוק, ‏הברז נסגר מעצמו.
‏רוחות רפאים יכולות לעשות את זה. ‏המים מתחילים לזרום. האורות כבים.
‏הטלוויזיה נדלקת מעצמה. ‏האורות כבים בכל הבניין.
‏הכוחות והתעלולים שלהן מגוונים.
‏הן יכולות להופיע לידך. ‏הן יכולות להראות את הרגליים.
‏חלק מהן יכולות להראות איברים פנימיים. ‏הן יכולות לשתק אותך בחלומות.
‏לרוחות יש כוחות.
‏אז כשאני אמות,
‏אני חושב שהכוחות שלי ‏יהיו די יוצאים מן הכלל.
‏כשתורידו את המים באסלה, ‏אגרום למים לעשות הצפה.
‏ככל שתורידו את המים יותר, כך ההצפה תחמיר.
‏כשתנסו לצאת מהתא, ‏תעברו ליד האדם הבא שנכנס.
‏אתם תיראו ממש רע. אתם תהיו הבן אדם הזה.
‏אני ארדוף אתכם בדרכים קטנות וכואבות.
‏הבידה עבד בסדר?
‏אני אמעך אותו כדי שהמים יטפטפו כל כך לאט
‏שתצטרכו לקחת את המים בידיים.
‏אחרת אגביר את לחץ המים
‏והם יחתכו לכם את הטחורים לחצי.
‏יש עשרות דוכנים בקניונים.
‏אני אהיה זה שמוריד את כל מכסי האסלה.
‏בדרך כלל ביפן
‏כשאתה נכנס לתא עם מכסה אסלה סגור,
‏זה אומר שניקו אותו.
‏אתה תהיה הראשון שמשתמש בו. ‏ליפנים יש הרבה אמון.
‏אבל במדינה שלנו,
‏אם אתה רואה מכסה אסלה סגור,
‏הוא מעביר לך מסר.
‏אני אסגור את כולם.
‏למה? כדי שתרגישו את הריגוש של חיפוש זהב.
‏האם תמצאו
‏גושי זהב,
‏מטילי זהב,
‏או קישוטי זהב?
‏אם אתם צריכים בדיקת אנטיגן,
‏אני ארדוף את בית החולים או אשתלט על האחות
‏כדי שתשתמש בצד הלא נכון של המטוש.
‏הייתי במקום שבו עושים בדיקות קורונה ברכב.
‏זה היה בתחילת המגפה.
‏אומרים לך לשבת במכונית,
‏ואז אחות שמכוסה מכף רגל ועד ראש ‏בודקת אותך במטוש.
‏מכירים את המטושים האלה?
‏נראה לי שלפני שהן נהיו אחיות, ‏הן התחרו בסיף.
‏הן בכלל עברו הכשרה?
‏הן היו תוקעות את הדבר הזה, הייתי מתרחק. ‏כל אחד היה מתרחק. אני התרחקתי.
‏הן היו אומרות, "אל תתרחק. לא."
‏איך יכולתי שלא? נעצת אותו.
‏והן היו זזות אחריך. ‏הן היו זזות אחריך ומכניסות לך מטוש.
‏רציתי להדוף אותן עם הרגל.
‏את כמה סנטימטרים מהמוח שלי.
‏העניין הוא שזה לא כל כך קשה.
‏המטוש, אם אתם עושים את זה בעצמכם,
‏אתם יודעים כמה להיכנס. הוא נכנס ככה.
‏יש שני חלקים. החלק הראשון, ‏ואז מטים את הראש אחורה.
‏הוא עובר דרך האזור המסתורי.
‏כשהוא שם, אתם קרובים מאוד ללוע האף.
‏כשהמטוש נוגע בו, אתם יודעים.
‏אתם יכולים לסובב לאט את המטוש.
‏אז מגיעות הדמעות.
‏זה עונג צרוף. באמת.
‏אני גבר זקן שלא מקיים יחסי מין.
‏ככה אני מתענג.
‏אני רוצה להכניס מטוש לאף ‏שלוש-ארבע פעמים ביום.
‏אם את משוגעת על תיקי מעצבים, ‏אני אשתלט על הילד שלך,
‏על האחיינים והאחייניות.
‏התיקים האלה במהדורה מוגבלת ‏שעשויים מעור של תנין וכולי?
‏אני אגרום לילד שלך לקשקש ‏על התיקים שלך בעט.
‏כשתראי את זה, את תגידי, "לא."
‏סימני העט דקים מאוד.
‏בעיקר העטים של "הורס". את פשוט תמותי.
‏נשים, כשאתן רואות שריטה כזאת קטנה, ‏אתן לא מצליחות לישון בלילה.
‏גם אם אף אחד לא רואה את זה. אתן היחידות.
‏כשתצאו, תסתירו את הצד הזה.
‏כשתשימו אותו על המדף, ‏עדיין תחשבו איך תתקנו אותו בפריז.
‏זה כמו קוץ בתוך הלב.
‏רדיפה כזאת כואבת.
‏כשתלכו לקניון,
‏כשתהיה מעט חניה ותיכנסו ברוורס,
‏אגרום לכם להרגיש שאתם יכולים לענות לטלפון.
‏תחנו. תצאו.
‏אחרי הקניות תחזרו.
‏"איפה לעזאזל חניתי?"
‏וכשתצאו מהחניון, תשכחו את הכרטיס.
‏לא תמצאו את הכרטיס. ‏תגיעו הביתה. הוא בארנק.
‏ככה זה יהיה.
‏אם הבעל שלכן יקבל בונוס,
‏תחשבו שהוא לוקח אתכן לטיול מחוץ לעיר,
‏אולי לאיים המלדיביים או משהו כזה.
‏אני אשפיע על המחשבות שלו ‏כדי שיקנה בכסף אופנוע גדול.
‏אתן תקבלו קסדה טיפשית
‏ובגדי עור שלא תלבשו בחיים.
‏הבעל שלכן ירגיש ממש מגניב ‏עם האופנוע הגדול שלו,
‏הוא ירגיש כמו אנדי לאו,
‏ואתן תיאחזו בכל הכוח.
‏הבעל שלכן ירגיש מגניב, אבל תצטרכו להסתדר.
‏אם לא תצטרפו, לא תדעו לאן הוא נסע.
‏חם ומזיעים. תיסעו איתו. ‏ואז הוא ירצה לנסוע לטיולים ארוכים.
‏בנגקוק לצ'אנג ראי, אולי?
‏בינתיים אתן מחזיקות חזק, ‏הקסדות מתנגשות בכל בלימה.
‏אם יש לכם נדודי שינה ‏או אתם לא ישנים עמוק, אני לא אבוא ככה.
‏אני אהיה יתוש. רק אחד.
‏ברגע שהאורות ייכבו, אני אצא.
‏אגרום לכם להדליק את האורות ולחפש אותי.
‏בהצלחה עם זה.
‏אתם חושבים שתפסתם אותי, ‏אבל כשאתם מסתכלים, אני לא שם.
‏אני אהיה היתוש הזה.
‏אם אתם פוחדים משממיות,
‏אז אשתלט על שממית
‏ואיצמד לשמשת הרכב שלכם.
‏כשתעלו לכביש האגרה, תראו אותי פה.
‏תראו את הבטן האדומה-ירוקה שלי.
‏ממש בכביש האגרה. אי אפשר לברוח.
‏אתם מנסים לרסס את השמשה במתזים.
‏קח את זה! עדיין שם?
‏קח את זה, וישר!
‏תיפלי למוות, שממית. מה? עדיין שם?
‏עכשיו היא על החלון בצד הנהג.
‏היא עוד יותר קרובה.
‏ממש כאן. אתם פותחים את החלון,
‏מקווים שתפילו את השממית למוות בכביש.
‏אתם מכים בה. ואז היא נכנסת.
‏כשאתם מכבסים את הגרביים,
‏תמיד תאבדו אחת.
‏במיוחד במכונת הכביסה.
‏במיוחד אלה ‏עם הדמויות המצוירות שאתם אוהבים.
‏אתם מכבסים וגרב אחת נעלמת ‏כשאתם מרוקנים את המכונה.
‏ואז עוד אחת ועוד אחת.
‏עכשיו אף גרב שלכם לא מתאימה.
‏ותיראו מטורפים עם גרביים שלא מתאימות.
‏אז אתם עושים ערמה של אלה שנשארו.
‏אחרי חצי שנה עדיין לא מצאתם את בנות הזוג.
‏אתם מאבדים תקווה וזורקים אותן.
‏זה הסימן שלי. לאט לאט אני מחזיר ‏את הגרביים שנעלמו בזו אחר זו.
‏כשאתם עושים קניות בסופר, לקראת סוף החודש,
‏בביג סי או טסקו לוטוס,
‏אני אעשה לכם צרות.
‏תיתקלו בדודה מולכם בקופה.
‏הקופאית תגיד, "גברת?
‏המנגו הזה לא נשקל. אין לו ברקוד."
‏אוי ואבוי. זמן לחכות לנצח. ‏הגברת הזאת לא רוצה ללכת לשקול אותו.
‏הקופאית עסוקה. אין עובדים בסביבה.
‏תיתקעו עד שתגידו, "לעזאזל."
‏תעברו לתור אחר. תחכו ותחכו עד שיגיע תורכם.
‏סוף כל סוף.
‏"לקוח יקר,
‏יש לנו מבצע על אבקת הכביסה שאתה קונה.
‏קנה אחד, קבל אחד במתנה."
‏אז מה? "אם אתה רוצה אותו, ‏תצטרך לקחת עוד אחד."
‏אתם ממהרים.
‏ואתם חמדנים.
‏החמדנות מנצחת. אתם יוצאים מהתור.
‏כשאתם חוזרים,
‏כל התורים ארוכים בטירוף.
‏אתם רואים דודה בתור הכי קצר. ‏אתם נעמדים מאחוריה.
‏אבל העגלה שלה מלאה במוצרים.
‏והדודה משלמת במשהו שנקרא
‏"קופונים מסוף הקבלה."
‏הנשים יודעות על מה אני מדבר.
‏שלמו 800 באט וקבלו 40 באט הנחה.
‏אוי ואבוי. תתכוננו.
‏עכשיו הקופאית תתחיל להקליד ולהקליד מחדש,
‏כי צריך לחלק את המוצרים ‏לקבוצות של 800 באט.
‏"שש מאות וחמישים באט… 680…
‏תני לי את הכרוב.
‏עם הכרוב זה 900. ‏תוציאי אותו. קחי את זה במקום.
‏תחליפי את התה. התה סובל דיחוי.
‏עכשיו תני לי את אבקת הכביסה.
‏רישום. מחיקה. רישום. מחיקה.
‏אלוהים. אני רוצה לצאת מפה. אלוהים.
‏ה-800 האחרונים הסתיימו.
‏ממתינות עוד המון קבוצות של 800.
‏ואז היא מוציאה עוד קופונים של סוף הקבלה. ‏מעגל ההנחה נמשך.
‏קבלה אחרי קבלה. זה נמשך.
‏בסופו של דבר מגיעים לקבוצה האחרונה. ‏הן כמעט סיימו.
‏"בסך הכול 650 באט.
‏תצטרכי להביא עוד דברים כדי להגיע ל-800."
‏אוי ואבוי. ההמתנה נמשכת.
‏אתם מחכים לתורכם.
‏אתם סוף סוף יוצאים מפה. אתם מתקדמים.
‏הקופאית מניחה את משולש העץ הזה.
‏"מצטערת, המשמרת שלי נגמרה. ‏תעבור בבקשה לתור הסמוך."
‏מה שאני לא רוצה לעשות, אני נמנע ממנו.
‏אבל מה שכבר עשיתי, ‏אני תמיד מוצא דרך לנסות לעשות את זה.
‏באופן אישי
‏אני לא רוצה להעביר את שארית חיי ‏בטיולים מסביב לעולם
‏או בקפיצת באנג'י ממטוס.
‏זה לא הקטע שלי. אני מעדיף דברים מסתוריים.
‏אני מתעניין בדברים מסתוריים ‏שאתה לא יודע אם הם נכונים.
‏כמו נאגות.
‏יש נאגות במציאות?
‏הלכתי לצבור זכות בצ'אנג ראי.
‏הלכתי עם קונג הואיראי ואשתו,
‏פאלמי, והשותפה שלה, ג'יי נאם, ‏לתת חסות לצלם של בודהה.
‏בזמן שהיינו שם, אב מנזר ממחוז נאן
‏ביקש תרומה ותרמתי.
‏הוא אמר, ‏"תודה שעזרת לבנות בית לנזירים שלנו.
‏אנחנו רוצים להזמין אותך למנזר שלנו.
‏לאדון נאגה יש מתנה בשבילך."
‏"האדון נאגה? מתנה מהאדון נאגה?"
‏"כן. אבקש אותה מהאדון נאגה בעצמו."
‏אני כזה, "מה?"
‏שאלתי את פאלמי,
‏"פאלמי, כדאי לנו ללכת ‏לקבל מתנה מהאדון נאגה?"
‏היא כזה, "הוא אמיתי?
‏אם כן, אולי שווה לנסות."
‏"שנלך?" אז הלכנו.
‏נדחסנו לוואן מצ'אנג ראי לנאן.
‏זה לקח יותר מארבע שעות.
‏המנזר בנאן היה ביער.
‏השעה הייתה בערך שש בערב. שעת בין ערביים.
‏המנזר היה מוקף ביער והוא בדיוק נבנה.
‏בנו אותו לא מזמן.
‏הבניין היה בחלקו מבטון ובחלקו מעץ.
‏הוא היה בערך בגודל הזה. ‏בערך באורך של הבמה הזאת.
‏באזור שליד מגורי הנזירים
‏בנו ביתן שבשבילו תרמנו.
‏עשרה מטרים משם הייתה בריכת לוטוס ‏שלא נשארו בה פרחי לוטוס.
‏זו הייתה בריכת לוטוס ישנה, ‏בערך בגודל של מגרש בייסבול.
‏מול מגורי הנזירים היה שולחן.
‏היה זבח אורז עטוף בעלי בננה בצורת נאגה.
‏היה גם רמקול בגובה הכיסא הזה, ‏ועליו מיקרופון.
‏היו אורות אדומים וכתובים שהנחו את אב המנזר
‏ביער כדי שלא ילך לאיבוד.
‏כשהגענו, חשבנו, "זה כל כך שומם."
‏השמש שקעה. נהיה חשוך.
‏היו שם שני נזירים, אב מנזר והסגן שלו.
‏הסגן ערך את הטקס.
‏אב המנזר ביקש מאיתנו לשבת.
‏הייתה שיחת חולין קצרה. הגישו לנו מים.
‏הסגן הודיע לנו,
‏"האדון נאגה מביא את המתנה שלו ‏הערב ב-21:00."
‏אז פטפטנו. לא היה איפה לאכול.
‏הכול היה יער.
‏דיברנו.
‏הסתובבנו עד 21:00.
‏הסגן בא ואמר,
‏"האדון נאגה רוצה לדחות ל-22:00".
‏שאלנו, "למה?"
‏"האדון נאגה אומר ‏שמישהו בקבוצה הזאת מפגין חוסר כבוד.
‏אם אתה מפגין חוסר כבוד, ‏הוא לא ייתן לך מתנה."
‏אני לא יודע מי זה היה.
‏אני לא יכול לשאול, "אתה מפגין חוסר כבוד?"
‏אי אפשר. אז חיכינו ל-22:00.
‏דיברנו עם הנזירים כדי להעביר את הזמן.
‏אב המנזר ישב פה,
‏קונג הואיראי פה,
‏ג'יי נאם פה ואני פה.
‏פאלמי על מפתן הדלת.
‏פאלמי עומדת ככה.
‏קונג שאל את אב המנזר,
‏"אבי, אני לא יודע למה,
‏אבל כשאני מתקרב לנהר המקונג, ‏יש לי דפיקות לב.
‏כאילו אני עומד להתעלף.
‏אני שחיין טוב, אבל אני פוחד להיכנס למים."
‏אב המנזר אמר, ‏"היית נאגה בגלגול קודם. ידעת?"
‏"באמת?"
‏"כל מה שאתה עושה וקשור לנאגות, ‏תעשה אותו טוב.
‏למשל השירים שאתה כותב."
‏"נכון. קל לי לכתוב שירים.
‏אני מתעורר והמילים פשוט נשפכות החוצה."
‏"זהו זה.
‏אשתך הנאגה מעוררת בך השראה.
‏היית נשוי לנאגה.
‏נולדת מחדש כאדם.
‏היא עדיין מחכה לך."
‏קונג ענה, "לא פלא שאני נפרד מכולן."
‏"כן, היא מקשה עליך."
‏חשבתי לעצמי, "זה בגלל שאתה פלרטטן."
‏קונג אמר, "עכשיו, כשאני נשוי לאשתי,
‏אני פוחד שניפרד.
‏אני יכול למנוע את זה?"
‏אב המנזר אמר, "יש לי רעיון.
‏לך תשיר לנאגה.
‏תשיר את השיר שכתבת.
‏שיר ה'קו קונג' הזה.
‏תשיר אותו לנאגה."
‏"ואיפה הוא?"
‏"שם.
‏בריכת הלוטוס היא הארמון של האדון נאגה.
‏אתה יכול לשיר לו שם.
‏הוא יכיר בזה והכול יהיה בסדר."
‏קונג האמין לו ויצא.
‏המיקרופון היה שם,
‏על הרמקול.
‏והיער היה חשוך.
‏לא היה הרבה אור במקדש. בכלל לא.
‏קונג התחיל לשיר.
‏הוא גם השקיע. הוא נכנס לזה לגמרי.
‏"בכל פעם שמוצאים אהבה…"
‏כאילו אשתו מקשיבה. אשתו הנאגה.
‏אשתו האמיתית הייתה בפנים.
‏"לא משנה במי מדובר
‏היא תהיה שם, היא לא תיעלב
‏עם הזמן"
‏הוא בכה. הוא באמת בכה.
‏זה היה סוריאליסטי. הוא בכה בזמן שהוא שר.
‏בזמן שהוא שר, הקול שלו הדהד בפנים.
‏ג'יי נאם ישבה מול אב המנזר.
‏המושב של אב המנזר עלה קצת.
‏הייתה קערת נזירים ובתוכה מים קדושים
‏וחבילה של רצועות במבוק.
‏הדברים הרגילים שמוצאים במנזר.
‏פתאום ג'יי נאם התעצבנה, ‏כאילו היא אחוזת דיבוק.
‏יש לה קעקועי ינטרה בכל מקום.
‏היא בקטע של קסם שחור, ‏קעקועי שמן ומים קדושים.
‏הוא סוגדת לדברים קדושים. ‏יש לה גם קעקוע של טיגריס על הגב.
‏אז ג'יי נאם קפצה. היא לא התנהגה בטבעיות.
‏היא הייתה… טיגריסית.
‏היא טיגריסית. זה נורא.
‏היא קפצה למעלה כמו שרואים בסרטונים
‏של טקסי חניכה.
‏ג'יי נאם הייתה טיגריסית.
‏מה לעזאזל? נרתעתי אחורה.
‏הגב שלי היה צמוד לקיר.
‏כולם התפזרו.
‏בחוץ…
‏"אני אהיה שם…"
‏לא היה לו מושג ‏לגבי הטיגריסית שמקפצת בפנים.
‏הרצפה רעדה.
‏אמרתי, "אבי, תעזור לנו!"
‏לאב המנזר הייתה קערה של מים קדושים. ‏הוא לקח את צרור הבמבוק וזימר…
‏הוא השפריץ עליה את המים הקדושים, ‏אבל היא לא נרגעה.
‏כאילו הוא הוסיף שמן למדורה.
‏היא התפרעה עוד יותר.
‏אף אחד לא העז לעצור אותה עכשיו. ‏"ג'יי נאם, מה קורה איתך?"
‏בחוץ…
‏ג'יי נאם עדיין טיגריסית.
‏אמרתי, "אבי, תעזור! בבקשה תעזור!"
‏הוא כבר השפריץ עליה מים קדושים. זה לא עזר.
‏נגמרו לו הרעיונות.
‏הוא נבר בדברים שסביבו
‏ומצא קונכייה,
‏כמו אלה שרואים על החופים ‏בבאנג סן או בראיונג.
‏היא הייתה באורך של כ-30 ס"מ.
‏הוא לא ידע מה לעשות. נראה לי שהוא נבהל.
‏אז הוא זרק את הקונכייה על ג'יי נאם.
‏הוא זרק אותה. ‏הקונכייה פגעה בה והמשיכה להתגלגל.
‏ואתם יודעים מה? ‏הטיגריסית הלכה והרימה את הקונכייה.
‏למה, אתם שואלים? כדי לנשוף.
‏מה לעזאזל?
‏לא הייתה מלודיה. זה היה רק אוויר.
‏טיגריסית נשפה בקונכייה.
‏בחוץ
‏הזמר בכה לאשתו הנאגה.
‏"מה שלא יקרה, נישאר חזקים"
‏פאלמי הייתה בדלת.
‏היא הסתכלה על שני האירועים. ‏היא ראתה את כל מה שקרה.
‏בחושך פאלמי צעקה,
‏"מה נסגר?
‏יותר מדי דת.
‏למה אנחנו פה, נוט?"
‏גם אני לא יודע! לא חשבתי ‏שזה יכול לצאת מכלל שליטה עד כדי כך.
‏ג'יי נאם המשיכה לנשוף…
‏עד שנגמר לה האוויר והיא התעלפה על השטיח.
‏אמרתי, "איזה מין מולטיוורס זה?
‏איך הגעתי לפה? אני כל כך מבולבל."
‏ברגע שג'יי נאם התעלפה,
‏כולם התחילו להירגע.
‏הם הביאו לה מים לשתייה.
‏התזמון היה מושלם. קונג סיים את השיר, ‏חזר פנימה, ניגב את הדמעות.
‏הוא חזר פנימה ואמר, "מה קרה לג'יי נאם?"
‏גם אתה! מה לעזאזל עובר עליך?
‏אחר כך הסגן במגורי הנזירים ‏סיים את הטקס ויצא.
‏תזמון מושלם.
‏"בסדר, רבותיי.
‏האדון נאגה מוכן.
‏אתם יכולים ללכת לקבל מתנה."
‏"איפה, אבי?"
‏"אתה, בחור צעיר, תיכנס לבריכת הלוטוס."
‏"מה? למה אני צריך להיכנס?"
‏"זה הארמון של האדון נאגה. זה הבית שלו."
‏"אנחנו?
‏אתה רוצה שאנחנו ניכנס לבית שלו?
‏כדי שנהיה ארוחת הערב שלו."
‏היה חושך מוחלט. כל כך חשוך. לא היו אורות.
‏היו לנו רק הפנסים של המקדש ‏והפנסים של הטלפונים שלנו.
‏היינו די בהלם, אז הלכנו בעקבות אב המנזר.
‏ואז אב המנזר אמר, "הנשים לא יכולות להיכנס.
‏זה יסתור את הכוחות שלו.
‏לנשים יש מחזור חודשי. ‏זה משפיע לרעה על הכוחות שלו."
‏אז אמרנו, "טוב, בלי בנות בבריכה. ‏פאלמי, את לא יכולה להיכנס."
‏בזמן שדיברנו על זה, ‏ג'יי נאם כבר הייתה בבריכה.
‏ג'יי נאם לא חשבה שהיא אנושית.
‏היא הייתה טיגריסית.
‏אף אחד לא העז לעצור בעדה ‏כי פחדנו שהיא תנשך אותנו.
‏"אבי, היא כבר בבריכה."
‏"טוב, אני לא יודע…
‏"בסדר."
‏בבריכת הלוטוס שבגודל מגרש כדורסל,
‏אב המנזר אמר לנו להחזיק ידיים.
‏החזקנו ידיים והלכנו זה לצד זה מקצה לקצה.
‏אם נמצא משהו, אנחנו צריכים לקחת אותו. ‏זו הייתה מתנת הנאגה.
‏"טוב", אמר אב המנזר. ‏"מכאן אני אבצע את הטקס."
‏הוא הדליק נר.
‏שמענו שריקות של הרוח,
‏צלילים טבעיים של צרצרים וחושך,
‏והרגשנו אי-נחת בגלל הפחד.
‏כשנכנסנו, המים היו בגובה כזה.
‏הקרקעית הייתה בוצית. הלכנו בתוך זה.
‏זו הייתה בריכת לוטוס או בריכת לוטוס לשעבר.
‏לא היו פרחי לוטוס חדשים. ‏היו רק גבעולים מיובשים,
‏שהפריעו לנו ברגליים כשדרכנו עליהם.
‏כשהלכנו, נוצרו בועות קטנות בכל צעד.
‏היה ריח חריף, אבל אנחנו…
‏אני באמת לא זוכר למה עשינו את זה, ‏אבל הגענו עד כאן.
‏אב המנזר אמר, "בסדר."
‏הוא דיבר בשקט, אבל שמענו אותו היטב בחושך.
‏"אם תמצאו משהו, אל תצעקו.
‏אל תעשו מהומה. אל תעשו מזה עניין."
‏מה?
‏אני בבריכה. אם נאגה תבוא,
‏תכרוך את הגוף שלה סביבי, תזלול לי את הרגל,
‏אני באמת אמור להישאר בשקט?
‏אני אמור לתת לעצמי לשקוע?
‏באמת?
‏הייתי כל כך מבולבל. כולם פחדו. ‏אני, השותפה של פאלמי,
‏הנהג, כל הגברים.
‏כולנו פחדנו. רק אחד היה שמח.
‏הנאגה לשעבר.
‏קונג הואיראי. הוא שחה, נכנס לזה לגמרי.
‏הוא שחה בסגנון פרפר. כי ככה נאגות שוחות.
‏הוא שחה לו, נהנה מהרגע.
‏הוא היה בדרך הביתה לראות את אשתו.
‏בתוך הדממה שמעו את קולות הצעדים שלנו בבוץ.
‏בינתיים אב המנזר זימר את המנטרות שלו.
‏באמצע הוא אמר,
‏"גברת, את שבגדת הבריכה,
‏בבקשה תזמרי איתי.
‏מזמור האיטיפיסו.
‏תזמרי איתי."
‏האישה על הגדה
‏הייתה לא אחרת מאשר
‏איב פנצ'רון,
‏פאלמי היקרה שלנו.
‏בחושך המוחלט
‏של היער,
‏יכולתם לשמוע
‏את הקול של פאלמי שביצעה סינגל
‏בצורה ייחודית.
‏בזמן שאנחנו צעדנו בבוץ…
‏כל כך סוריאליסטי.
‏חשבתי שאני חולם.
‏אנחנו צעדנו בבוץ בארמון הנאגה
‏בזמן שפאלמי דקלמה את "איטיפיסו".
‏איזה טירוף זה?
‏צעדנו בבוץ ומיששנו סביבנו.
‏בחושך קונג צעק, "נוט!"
‏"מה? מה קורה? מה?"
‏"הוא שחה בין הרגליים שלי!"
‏"מה?" "הוא שחה בין הרגליים שלי!"
‏מה לעזאזל?
‏הוא אמיתי! הוא שחה לי בין הרגליים."
‏הוא התכוון שנאגה שחתה בין הרגליים שלו.
‏באמת? הכרבולת שלה לא חתכה לך את הביצים?
‏זה לא עודד אותי.
‏הייתי מבועת מפחד. לחצנו את הידיים חזק.
‏שלא תעז לשחות מתחתיי!
‏אל תשחה מלמטה! אל תחנוק אותי!
‏המשכנו ללכת לקצה השני. זה לקח כמה דקות.
‏לפני שהגענו לגדה,
‏נהיה שקט מסביב.
‏אב המנזר אמר,
‏"אל תעצרי.
‏תמשיכי לזמר."
‏הוא כנראה דיבר לפאלמי.
‏"הגרון שלי יבש מרוב זמירות.
‏אני יושבת על המון צמחי 'אל תיגע בי'.
‏כואב לי בטוסיק."
‏הלכנו עד הסוף.
‏לא מצאנו כלום! חיפשנו בכל מקום ולא מצאנו.
‏התייאשתי.
‏זחלתי לגדת הבריכה. ‏הגדה הייתה בערך בגובה מטר וחצי.
‏אמרתי לאב המנזר, "אבי, לא מצאנו כלום."
‏אב המנזר אמר…
‏"זה עוד לא קרה.
‏משהו בטח השתבש.
‏האדון נאגה אמר שהפגנו חוסר כבוד כלפיו.
‏מישהו בטח הפגין חוסר כבוד."
‏מי?
‏לא אני.
‏באתי להסתכל.
‏אז…
‏"אני איכנס בעצמי", אמר אב המנזר.
‏הוא הוריד את הגלימה, ‏הוא לבש רק בגד כתף ובגד תחתון,
‏ונכנס לבריכה.
‏אבל לא רצינו לעשות סיבוב שני.
‏כבר היינו מכוסים בבוץ ‏והשעה הייתה כמעט חצות.
‏אתם יודעים מי נכנס עם אב המנזר? ‏ניחשתם נכון. הבחור ההוא.
‏הוא עלה וירד.
‏הם חיפשו דברים.
‏עד הסוף. והם מצאו את זה.
‏באמת.
‏כדור בדולח.
‏אב המנזר אמר שהוא של האדון נאגה. ‏הוא היה גדול.
‏הוא שקל בערך 60 ק"ג.
‏הוא היה שקוף לגמרי. ‏הם משו אותו מהמים והוא החליק.
‏"הוא מתפתל", קונג אמר.
‏הוא החליק להם כל הזמן.
‏היה בוץ. כדור הבדולח המשיך להחליק.
‏בסופו של דבר אמרו לנהג ‏להביא בד שיחזיק את הכדור.
‏הם העלו אותו. ‏היו צריכים שישה אנשים. הוא היה כבד.
‏שטפנו אותו והבאנו אותו ‏למגורי הנזירים על מגש.
‏הסתכלנו עליו והשמענו קולות התלהבות.
‏קונג היה בעננים.
‏הוא נתן לו כבוד, שטף אותו וייבש אותו.
‏הוא לא הפסיק לדבר.
‏אני לא ידעתי מה לחשוב. ‏הוא היה כל כך צלול ויפה.
‏פאלמי באה להסתכל.
‏"אפשר לראות אותו?
‏אבי, אפשר לגעת בו?" "כן, בבקשה." ‏פאלמי נדחסה בינינו.
‏"בשביל זה זימרנו כל כך הרבה זמן?
‏יש המון כאלה בתה פרה צ'אן.
‏בסוף לא יכולתי לקחת אותו במטוס ‏כי הוא היה כבד מדי.
‏היינו צריכים לשכור ואן ‏כדי להעביר אותו מנאן לבנגקוק.
‏בסופו של דבר ‏נתנו את כדור הבדולח לקונג הואיראי.
‏הוא ממש התרגש.
‏המופע שלי היה אמור להסתיים בערך עכשיו.
‏אבל אני לא רוצה לסיים אותו עדיין. ‏אני יכול להישאר עוד קצת?
‏כי עדיין לא דיברתי
‏על אדם אחד שאני לא מוכן לסבול יותר.
‏סבלתי אותו שמונה שנים.
‏מה זה? גם אתם?
‏אתם צוחקים.
‏הוא סוג של…
‏בואו נגיד שהוא פשוט לא רוצה לעזוב.
‏מבחינה פסיכולוגית הוא ממש רוצה להישאר.
‏אפילו שהוא מתנהג כזה…
‏"מה שהאנשים רוצים, טוב?"
‏אבל ההתנהגות שלו מראה שהוא רוצה להישאר, ‏אולי עד הפגישה של אייפ"ק,
‏לכבוד המשפחה שלו.
‏או אולי הוא רוצה להישאר עוד ארבע שנים
‏כדי להגיע ל-12 שנים בסך הכול ‏ולשבור איזה שיא.
‏אבל כיוון שהוא לא הולך,
‏אני מציע שנגשים לו את החלום.
‏בואו נגשים לקשיש את החלום.
‏ככה כשהוא ילך, לא יהיו לו חרטות.
‏עמוק בפנים אני רוצה להצטרף לצוות שלו
‏ולעזור לו בקמפיין לכהונה הבאה.
‏כי אני יודע שאם הוא יעשה את זה בעצמו, ‏הוא ייכשל.
‏אלה כבר חדשות ישנות,
‏הוא מפרסם ועושה קמפיין כמו פעם.
‏זה מוכר יותר בשם "הבטחות כזב".
‏הוא מבטיח לעשות ככה וככה.
‏מבטיח להעלות את שכר המינימום ל-400 באט.
‏כשהוא לא מקיים את ההבטחות, ‏מוחקים את הפורום.
‏נמאס לנו מזה. בימים האלה ‏מי שאתה באמת זה מה שמוכר.
‏פשוט תהיה עצמך. אם אנשים בוחרים בך, ‏זה כי הם יודעים מי אתה.
‏אני קורא לשיווק כזה
‏"שיווק בריוני".
‏פשוט תגיד לעולם מי אתה.
‏הרעיון שחשבתי עליו בשביל הדוד טו
‏נובע מהבחירות למושל בנגקוק.
‏הם משתמשים במכוניות ‏שמשמיעות מוזיקת קאנטרי תאילנדית
‏עם מנגינות מוכרות ומילים מותאמות.
‏השירים קליטים מאוד. אחר כך
‏תפרסמו את הכישורים שלכם באמת.
‏מה ששמעתי נשמע ככה.
‏שומעים את ההדים.
‏קטע כפרי.
‏תגבירו את ההד, בבקשה.
‏זה חולף על פני הבית שלך.
‏"אני אטיל לחש מכשף
‏אגיד ללב שלך לבחור אהבה ישנה
‏אותו ראש ממשלה
‏בואו נתאסף
‏בואו נשמיע את קולותינו
‏ולבחור בדוד טו הזקן
‏עכשיו תציין את הכישורים שלך.
‏נועז.
‏לא אמין.
‏אנחנו צריכים לדאוג לעצמנו.
‏נועז.
‏לא אמין.
‏מאפשר לבעיות הנוכחיות להתקיים.
‏יוצר בעיות חדשות.
‏צריך להגיד לאנשים למה לצפות, נכון?
‏מאפשר לבעיות הנוכחיות להתקיים. ‏יוצר בעיות חדשות.
‏מבטיח שקיפות.
‏אבל הביקורת אסורה.
‏מוכן להתמודד עם כל הבעיות
‏עם כל התבונה שלו
‏וכל 84,000 תאי המוח.
‏היתרון הכי גדול שלו הוא הראש.
‏החיסרון הכי גדול שלו הוא מה שבתוכו.
‏הוא חכם במילים.
‏אבל חכם יותר בלעדיהן.
‏ראש ממשלה שפותר ‏את הבעיות של המדינה בכתיבת שירים.
‏כל כך הרבה שירים חדשים. ‏אולי פשוט תקליט אלבום?
‏הוא פותר את הבעיות של המדינה בכתיבת שירים.
‏הוא פותר את הבעיות שלו בהתנהגות תוקפנית.
‏כשיש שאלה שהוא לא יכול לענות עליה, ‏הוא מתחמק ממנה בכעס.
‏האיש שהתחייב לאומה.
‏ולא רק לאומה אחת.
‏הוא התחייב להרבה אומות.
‏המחויבות האחרונה שלו ‏הייתה לקחת הלוואה מיפן.
‏עכשיו יש לנו חוב של עשרות מיליוני באט.
‏בואו נשמור על קור רוח ‏ונשלם את החובות שלנו יחד.
‏בואו נעביר את החובות שלנו לילדים.
‏למה, אתם אומרים?
‏כי הדור שלנו לא יכול לשלם את זה.
‏אנחנו לא מעתיקים את המדיניות מאף אחד.
‏אם תצביעו לצ'דצ'ארט, תהיה לכם עבודה.
‏אבל אם תבחרו בדוד טו, תצטרכו להתפלל.
‏ותתעצבנו.
‏בואו נעשה הפסקה מהקמפיין.
‏בואו נעבור לאנשים שמרכלים ברחובות.
‏העניין הוא
‏שיש שני אנשים במדינה הזאת
‏שבכל פעם שהם מתעצבנים,
‏אני מתעצבן.
‏שני האנשים האלה הם הדוד טו וקראטיק.
‏זה כאילו…
‏"אדוני,
‏איך אפשר לפתור את הפקקים?"
‏"פקקים הם טובים. הם מונעים תאונות."
‏הוא היה אורח הכבוד ביום ההוא. ‏הדוד טו היה אורחהכבוד
‏בפסגת ה-5G בתאילנד.
‏זה היה כנס טכנולוגיה.
‏הוא ניהל ישיבה שעסקה בטכנולוגיה.
‏משפט המחץ באותו יום היה
‏שיש לו כל כך הרבה עבודה
‏שאם הוא היה מחשב, ‏בקצב הזה הוא כבר היה קורס.
‏אדוני, בבקשה תנשום עמוק ותתעורר.
‏אתה לא מחשב.
‏למחשבים יש מעבד…
‏וגם זיכרון.
‏לך אין לא זה ולא זה.
‏אתה רק מקלדת.
‏טוב? אין אפילו מסך.
‏לא רואים את העבודה שלך בכלל.
‏יש כאלה שקוראים לך מכונת כתיבה. ‏אפילו של פעם.
‏זה מעצבן?
‏כן, כן וכן.
‏יש לי שאלה פשוטה אליכם. נגיד שיש לכם עסק.
‏בטח יש לכם עסק כלשהו.
‏נגיד שמישהו רוצה לעבוד אצלכם
‏עם הגישה הזאת…
‏"נראה לכם שאני רוצה לעשות את זה?
‏רוצים לנסות את זה?"
‏תארו לעצמכם שזה מועמד לעבודה ‏שרוצה לעבודה אצלכם.
‏תקבלו אותו?
‏זו שאלה קלה.
‏כרגע אדם כזה עובד אצלנו.
‏חושבים שיש פה עתיד?
‏מה האוכלוסייה של תאילנד?
‏זה 67 או 76 מיליון?
‏משהו כזה. עשרות מיליוני אנשים.
‏תארו לעצמכם שכולנו באותו מטוס.
‏אנחנו במטוס ענקי. המטוס הזה נקרא תאילנד.
‏בדרך כלל את המטוס מטיס טייס מנוסה.
‏נכון? טייס מטיס את המטוס.
‏אבל כרגע כל הטייסים ‏בעלי הידע והיכולות לא בשליטה.
‏מי בתא הטייס? מאבטח.
‏בואו נשדר על אותו גל קודם. ‏אני לא מזלזל במאבטחים.
‏בני אדם נולדים עם העדפות שונות.
‏אתה אוהב מספרים? תהיה רואה חשבון.
‏אתה אוהב שלווה ולא להיות מחובר לדברים? ‏תהיה נזיר.
‏אתה אוהב להילחם? תהיה מתאגרף. ‏אתה אוהב לבשל? תהיה שף.
‏לכל אחד יש קטע משלו.
‏אתה אוהב תארים ודרגות? ‏אתה אוהב משמעת? תהיה חייל.
‏אתה אוהב לשמור על סדר וביטחון?
‏תהיה מאבטח.
‏העולם צריך את כולם.
‏אבל זה לא אומר
‏שמאבטח
‏יהיה טוב בהטסת מטוס.
‏בואו ננשום עמוק.
‏כרגע מטיס את האומה שלנו מאבטח.
‏למעריצים של הדוד טו, תקשיבו לי.
‏אני לא אומר שהוא איש רע. ‏תקשיבו לי עד הסוף.
‏גם אני אהבתי אותו.
‏אני לא אומר שהוא אדם רע.
‏היכולת להטיס מטוסים ‏וטוב לב הם שני דברים נפרדים.
‏נגיד שאנחנו פוגשים נזיר.
‏הוא עושה דברים טובים ‏ושומר על 227 כללי ההתנהגות.
‏תבקשו ממנו להטיס מטוס? לא.
‏מעלות ומעשים טובים לא יכולים להרים בואינג
‏ששוקל 200 טון לאוויר.
‏בואו נבהיר את זה. זה עניין של מומחיות.
‏מטיס את האומה שלנו אדם שאינו טייס.
‏כיוון שהוא לא יודע לעשות את זה, ‏כשהוא צריך…
‏כשאנשים עושים דברים שהם לא יודעים לעשות,
‏הם יכולים רק להעמיד פנים.
‏נגיד שאתה נהיה שף ראשי.
‏אתה לא יודע לבשל, אבל ממנים אותך לתפקיד. ‏מה אתה יכול לעשות?
‏אתה לובש את המדים ומתנהג בהתאם.
‏כששואלים אותך על מתכונים, אתה מתעצבן.
‏אתה מגרש אנשים בצעקות. זה מנגנון הישרדות.
‏נגיד שאתה מאמן כדורגל. אתה לא יודע לשחק.
‏מה אתה יכול לעשות? אתה מעמיד פנים.
‏זה מראה מעורר רחמים, ‏אתה צריך להתלבש כמו מאמן כדורגל
‏ולהגיד, "היי! להתקדם! קדימה! לרוץ!"
‏אבל אתה יודע לשחק בכלל?
‏זה ככה. ככה. הוא מטיס את המטוס.
‏אנשים במטוס מרגישים את זה. ‏הם לא חושבים שהוא אדם רע.
‏הם רק תוהים לאן הוא לוקח אותם.
‏אנחנו טועים כשאנחנו שואלים ‏לאן אנחנו טסים?
‏כנוסעים אנחנו צריכים לדעת איפה ננחת.
‏כשאנחנו מעלים את הנושא, הוא צועק עלינו.
‏"זו טיסה של 20 שנה."
‏מה העצירות בטיסה הזאת של 20 שנה?
‏וכשיש בעיות במטוס,
‏לא משנה אם זה לחץ אוויר, ‏חוסר מזון או סתימה בשירותים,
‏הוא לא יודע כלום כשאנחנו שואלים אותו.
‏כשמישהו לא יודע להטיס, יש מדריך לטייס.
‏למרבה הצער, זה לא עוזר כי הוא באנגלית.
‏גם האנגלית שלי לא כזאת טובה.
‏אבל אנחנו לא אמורים לתת ‏לאלה שיודעים לקרוא לעשות את העבודה?
‏הפתרון הוא לא לקרוא במקום זאת ‏את מגזין "לבית ולגינה".
‏זה לא הזמן להתעסק בעיצוב המטוס.
‏אנחנו לא יכולים לסמוך עליו. ‏אין לו תשובות. אז שואלים את טייס המשנה,
‏שיש לו יותר ותק וניסיון.
‏אנחנו נוגעים בטייס, ‏ואלוהים אדירים, הוא ישן עמוק.
‏אנחנו נוגעים בו ושואלים אותו.
‏"אין לי מושג."
‏חייבים לטוס לאנשהו
‏בלי לדעת מה היעד…
‏אל תזכירו את תוכנית 20 השנים.
‏בתוכנית שלך, 20 דקות זה כבר יותר מדי זמן.
‏זאת התחושה במדינה שלנו.
‏אנחנו לא יודעים לאן אנחנו הולכים.
‏אם אתם אוהבים את העם כמו שאתם אומרים,
‏שניכם, הטייס וטייס המשנה,
‏בבקשה תפלטו את עצמכם מהמטוס.
‏אל תפחדו מהתרסקות. ‏אנחנו נפעיל טייס אוטומטי.
‏הנוסעים ימצאו טייס מתאים.
‏כל כך הרבה אנשים יודעים לעשות את העבודה. ‏תנו לאנשים למצוא פתרון.
‏אל תגידו, "לא! נבחר מישהו בעצמנו."
‏אל תיתנו ל-250 סנאטורים לבחור בשבילנו.
‏רק שנייה.
‏אפשר להדליק את האור הזה?
‏אתה בחולצה השחורה. אתה לא חייל, נכון?
‏בוא נדבר על זה. כולם מחאו כפיים חוץ ממך.
‏העניין הוא…
‏כדאי שתדעו שהמילים שלי הן לא שלי.
‏קיללו אותי, זוכרים?
‏"שום דבר לא ייקח את זה"
‏אני לא כמו שהייתי.
‏לא לדווח עליי, טוב?
‏העניין הוא
‏שבחיים שלי לא ראיתי
‏כזה מפגן סולידריות.
‏תחשבו על זה. ביום ההולדת של הדוד טו
‏מפרסמים את זה בחדשות וורקפוינט, בפייסבוק.
‏התגובות מביעות סולידריות.
‏אני צוחק על כל ממשל.
‏על יינגלאק, אבהיסיט, טאקסין, ‏אני צוחק על כולם.
‏אבל אף פעם לא ראיתי כזאת סולידריות.
‏אז מתחת לפוסט יום ההולדת שלו ‏כתבו בתגובות רק דבר אחד: ל"ת.
‏לעזאזל, אף פעם לא ראיתי דבר כזה.
‏נכון? ‏-נכון.
‏כולם אומרים לו "להתמקד" ו"תבין",
‏"להתמקד" ו"תבין".
‏איזו סולידריות.
‏אז אחרי ההופעה הזאת,
‏אם אני איעלם מהעיתונים,
‏מהתקשורת או מהחדשות, ‏אני אומר לכם מעכשיו שלא נכנסתי למנזר.
‏אל תניחו שאודום החליט להתבודד כנזיר.
‏נראה לי שאתה תחטוף אותי.
‏בואו נחזור לקמפיין.
‏גמרנו עם אנשים, אנשים מטורפים, ‏נאגות ורכילות.
‏דברים בכאילו.
‏בואו נמשיך עם הקמפיין.
‏המכונית ממשיכה.
‏זו הזמנה לכל אזרחי תאילנד.
‏בואו נגן על המדינה יחד
‏מפני התקדמות.
‏בואו נגן על המדינה מפני התקדמות
‏בבחירה בדוד טו.
‏הדוד טו הוא האפשרות הכי טובה
‏לאלה שאין להם ברירה.
‏לילה טוב לכולם. תודה שבאתם. אוהב את כולכם.
‏אוהב את כולכם. תודה. תודה לכולם. תודה.
‏אתם לא הולכים הביתה?
‏לא!
‏אתם צוחקים, נכון?
‏אנחנו רוצים עוד!
‏מה קורה פה?
‏אנחנו רוצים עוד!
‏בסדר. רק עוד קצת.
‏תתפשט!
‏בואו נישאר עד הבוקר!
‏אדוני החייל,
‏אתה יכול ללכת להכין את החיילים.
‏יש רק יציאה אחת בכל מקרה. ‏לא נראה לי שאצא מזה.
‏מופע סטנדאפ נגמר בדרך כלל בצחוק,
‏כמו שראיתם.
‏אבל אני חושב שאני מבוגר מספיק ‏כדי לסיים את זה אחרת הפעם.
‏אני לא מתכוון לסיים את החיים שלי.
‏למדתי לקח שאני רוצה לשתף אתכם בו.
‏מאז שהבנתי
‏שלא נשאר לי הרבה זמן על פני האדמה,
‏החיים נהיו הרבה יותר קלים.
‏אני מתעסק פחות באחרים.
‏יש לי יותר זמן להתעסק בעצמי.
‏זה גרם לי להבין
‏מה אני באמת רוצה לעשות,
‏ומה אני רוצה שאחרים יראו אותי עושה
‏או איך אני נראה בעיניהם.
‏המשפט "זה מתאים לי" עזר לי מאוד.
‏זה מתאים לי.
‏לא משנה אם זה אין או אאוט, ‏חדש או ישן, פתוח או סגור,
‏פה או שם, מגניב או מפואר, ‏זה לא ממש משנה לי.
‏אולי זה מגניב לאחרים, אבל זה לא מתאים לי.
‏למשל מכוניות-העל עם דלתות כנפי השחף.
‏זה מגניב בשביל אחרים, אבל זה לא מתאים לי.
‏קשה לאימא שלי להיכנס. קשה לי להיכנס.
‏אשתי והילדים לא יוכלו להשתמש בזה.
‏איפה אחנה בשוק?
‏הכנפיים יפגעו בשמשיות של המוכרים.
‏זה פשוט לא מתאים לי.
‏או אלה שרוצים להודות לאימהות שלהם
‏והם נותנים להן בוכטה של כסף מזומן ‏ואומרים שזאת הכרת תודה.
‏זה דבר נחמד, אבל זה לא מתאים לי. ‏אני מעדיף העברה בנקאית.
‏או אם אין לנו כסף, ‏אפשר לעשות לה עיסוי ברגליים
‏בזמן שהיא רואה "שרים ומתעשרים",
‏שם ריאן הוא האלוף לנצח.
‏לכל אחד יש הגדרה אחרת
‏לנוחות, אושר והצלחה.
‏אלה הגדרות שמתאימות לחיים שלו.
‏אנחנו לא יכולים לקחת בהשאלה ‏וללבוש בגדים של אחרים.
‏תארו לעצמכם שהיינו לוקחים בהשאלה ‏את התלבושת של אייס אפיטסאדה.
‏זה בגד גוף שדורש שימון לפני שלובשים אותו.
‏זה מגניב בשבילה, ‏אבל תנסו ללבוש את זה בעצמכם.
‏זה לא מתאים לנו. זה לא. ‏יש לנו דברים שמתאימים לנו.
‏הבעיה עם רוב האנשים היום
‏היא שאנחנו מאמצים רעיונות של אחרים ‏לגבי הצלחה, אושר ונוחות.
‏כולם רוצים חיים טובים. ‏כולם רוצים להיות עשירים בטירוף
‏או מיליארדרים בן לילה, ‏כמו שטוענים בספרי העזרה העצמית האלה,
‏כמו שהקואצ'רים מלמדים אתכם, ‏כמו שאומרים בפודקאסטים האלה,
‏כמו שאומרים ביוטיוב לייב.
‏רוצים שנהיה עשירים, עשירים בטירוף. ‏נתחבר ליקום.
‏נפתח את הראש. נרוויח המון כסף.
‏תבקשו מהיקום לשלוח לכם הון ב-72 שעות.
‏היקום כזה קל להשפעה?
‏אז קודם תגרמו ליקום לרפא ‏את ההתמכרות של בן הזוג לגיימינג.
‏קודם תגידו לילדים לסדר אחריהם.
‏אם זה היה כל כך קל, כולם היו עשירים. ‏לא היו מעמדות.
‏מי ינהג בשבילנו במוניות? ‏מי יפעיל את הרכבלים?
‏מי יכין אוכל ויגיש לנו אותו?
‏העולם מלא באנשים בכל מיני מצבים.
‏תתעוררו.
‏אחוז אחד מהאנשים בעולם הזה,
‏רק אחוז אחד מהאנשים במדינה הזאת ‏הם עשירים בטירוף.
‏החיים הם כמו מרתון.
‏רק אחד מתוך 10,000 מגיע לקו הסיום.
‏אף פעם לא ראיתם במרתון
‏ש-10,000 איש מגיעים לקו הסיום יחד.
‏תתעוררו. זה לא אמיתי.
‏זה אחוז אחד.
‏העשירים האלה עם החיים הטובים,
‏שמעלים תמונות לאינסטגרם, ‏האנשים העשירים בטירוף?
‏תנו להם להיות עשירים. תשמחו בשבילם.
‏אנחנו לא צריכים ללבוש את הבגדים שלהם.
‏אז מה אם הם עשירים בטירוף?
‏אולי אנחנו לא עשירים כמוהם, ‏אבל אנחנו מאושרים בדרכנו.
‏אנחנו עשירים בחברויות, בבריאות, בצחוק.
‏יש דרכים אחרות להיות עשירים.
‏אבל אנשי האחוז הבודד ‏שאנחנו כל כך מקנאים בהם,
‏מה אם הם עשירים ‏אבל חסרים להם חברים, בריאות טובה,
‏צחוק, חברויות, הערכה?
‏לזה אני קורא להיות עניים.
‏אנחנו עשירים יותר.
‏המוות לא מפחיד. הוא לא מפחיד בכלל.
‏יותר מפחיד להיות בחיים אבל לא להיות מאושר.
‏לא לעשות את מה שנוח לכם. ‏לא לעשות את מה שמתאים לכם.
‏להיות תקועים ולעשות משהו שאתם לא אוהבים.
‏אם אתם לא נאמנים לעצמכם,
‏אתם כמו מתים חיים.
‏תזכרו את זה טוב.
‏זה מתאים לי.
‏תחיו כמו שמתאים לכם. לילה טוב לכולם.
‏תרגום כתוביות: דניאל שרמן