Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Zaplješćite Udomu Taephanichu!
Primijetio sam svjetleće natpise.
NOSE JE SLADAK
Hvala lijepa.
Kad si sretan Lupi dlanom ti o' dlan
Nedostajala mi je pozornica.
I ti nama.
Tako mi je drago.
Mogu li…
Mogu li dobiti još reflektora, molim?
Žudio sam za ovim.
Sad razumijem kako se Srisuwan Janya osjeća.
Za početak se želim ispričati
zbog svih procedura koje ste morali proći da biste ušli ovamo.
Moramo se pridržavati vladinih mjera.
Možda je malo naporno.
Promet je bio loš.
U tijeku je prosvjed
protiv nekoga koga želimo izbaciti.
Pa…
Možemo oprostiti prosvjednicima jer prosvjeduju u naše ime
dok se mi ovdje zabavljamo.
Obećavam da ćete se polako osjećati bolje uz mene.
Da se ne pridržavamo propisa, opet bismo morali odgoditi nastup.
Moj tim me preklinjao da napustim hram i održim nastup.
Svi su bili ondje.
Svi su sjedili i preklinjali me:
„Vrijeme je da se razrediš.
Inače se nećeš stići pripremiti za nastup.”
Da sam se razredio i da je nastup opet odgođen,
mislim da više nikad ne bih napustio samostan.
Mnogo sam toga naučio kao redovnik.
To mi je bila jedna od najboljih odluka u životu.
Mnogo uspomena.
Najupečatljivija bila je
kontempliranje smrti.
Učitelji su uvijek govorili:
„Uskoro ćemo umrijeti.”
To pounutrite ako se ponavlja svaki dan.
A onda sam shvatio.
„Bože. Uskoro ću biti mrtav.”
Rođen sam. I sad starim.
Bolest.
Sad sam u fazi bolesti.
Ljudi u pedesetima mogu se poistovjetiti.
Počinje nam se javljati
bol u koljenu, bolne noge, problemi s kralješnicom,
loša probava, žgaravica.
Idemo na preglede, radimo sve što nismo mislili da trebamo,
cijepimo se protiv tetanusa i herpesa,
idemo na kolonoskopiju, jedna cjevčica
ide u usta, druga u guzicu.
Sastanu se u sredini.
Ako mene pitate, ništa od ovoga ne želim.
Ali kad dođe vrijeme, moramo.
Nedavno je bilo dosta loše.
Išao sam na pregled prostate.
Vi mladi muškarci ne biste razumjeli.
Kad sam bio vaših godina nisam imao pojma što je to.
Ali kad napunite 50, to je obavezno.
Uvijek sam mislio da na pregledu prostate
doktor koristi stetoskop…
da vam posluša testise
i čuje kucaju li
onako kako treba, ili imate rak.
Ali uopće nije tako.
Zapravo vam zabiju prst
u šupak.
Kad sam to saznao, pomislio sam: „Dovraga.
Nema šanse.”
Shvaćate?
Morao sam smjesta naći muškog doktora.
Ne bih htio da mi neka zgodna doktorica…
radi ovo, znate.
Žene znaju kako je to.
Kad trebate napraviti Papa-test,
ne želite da vam to radi muškarac.
Još je neugodnije ako je sladak.
Nije vaš muškarac. Ne znate ni zašto vas uopće to brine.
Ista stvar.
Potražio sam doktora na internetu.
Našao sam dr. Arkanaya.
Nazvao sam, rekao svoje ime i potvrdio da dolazim.
Doktor je vidio ime Udom Taephanich.
I onda je rekao: „G. Nose,
kad dođete, možete li donijeti nešto od vaših suvenira?
Nekakve darovne setove?
Dekice, lutke, šalice, donesite ih, molim vas.”
A ja kažem: „Obožavatelj ste? Drago mi je.”
„Ne, to je za moju medicinsku pomoćnicu.
Ona vas voli, velika je obožavateljica.
Baš velika.
Donijet će knjige i CD-e da joj potpišete.
A vi donesite suvenire.”
I donio sam.
Kad sam stigao, ona me dočekala na parkiralištu.
Znate ono kad obožavateljica sretne slavnu osobu u koju je zaljubljena?
Nije mogla biti mirna. Viknula je: „Nose!”
Onako visokim glasom: „Nose!”
Slikali smo se. Dao sam joj suvenire,
autogram i sve to.
Sve što bi obožavatelj htio. Bila je oduševljena.
Onda me odvela u sobu za preglede.
Nije bila velika.
Soba kakvu bih očekivao.
Zatim sam morao skinuti hlače.
Skinuo sam ih, a majica je ostala na meni.
Morao sam leći
grleći koljena rukama, znate?
Ajme. Baš dosta sudjelujete.
Da vam kažem nešto.
Želim da shvatite kako mi je.
Ovakav mi je stand-up potpuno novo iskustvo.
Obično vidim publiku kako se smije,
vidim njihov izraz lica, pa barem znam dopire li šala uopće do njih.
Pokušajte me razumjeti.
Kad pogledam dolje, vidim samo čemer.
Vidim samo oči.
I vidim da me oči samo
prate lijevo-desno, desno-lijevo.
Neće vaše oči iskočiti kako bih znao da kužite šalu.
Nasmijavati ljude već je dovoljno teško.
Ali još je teže kad se ljudi smiju, a skrivaju to.
U stilu: „Ne dam ti da vidiš.”
Ono što ja vidim sad… Evo, primjerice, ova cura.
Vidim samo oči i…
Kao da misli: „Bez veze.”
Baš strašno.
Zato vas molim, kad zatražim nešto, dajte nekakvu reakciju.
Samo malkice.
Udovoljite mi. Da znam da kužite.
Tako treba.
Vrlo ste dragi. Hvala lijepa.
Tako je bolje.
Dakle, doktor mi kaže da legnem grleći rukama koljena.
Zamislite da nemam ništa dolje. Evo, tu mi je šupak.
Ležao sam u tom položaju.
Nervozan jer mi nešto ulazi u šupak.
Onda sam začuo navlačenje rukavica od lateksa.
U tom sam trenutku
mislio da je doktor
već namazao ruke vazelinom.
Ali,
shvatio sam…
U sobi je bila tišina.
Odjednom sam shvatio da doktor i ja nismo sami.
Osjetio sam
nekakvu energiju,
vrlo snažnu energiju.
Evo mene kako osjetim da doktor i ja nismo sami.
Nešto u sobi zračilo je vrlo snažnom energijom.
Pa sam bacio pogled.
Tu je bila ona: moja obožavateljica.
Nije bila daleko od mog šupka.
Ovako je bila blizu.
Vidio sam joj lice, i bila je očarana!
Možete li zamisliti?
Ovo se ne bi trebalo događati.
Pokrio sam guzicu.
„Doktore, samo malo.”
„Što je bilo?”
„Mislim da ovo nije primjereno.”
„Što to?”
„Sestra ondje.”
„Ma dajte, obožavateljica je, pustite je da gleda.”
Obožavatelj ne bi trebao vidjeti takvo nešto, zar ne?
Mislim,
da je moj šupak oko,
gledali smo jedno drugoga ravno u oči.
Obožavatelj ne bi trebao vidjeti takvo nešto.
Ne znam kakav je dojam imala prije o meni.
Odakle me pamti.
Ali kada ti obožavatelj vidi šupak,
tvoj dlakavi šupak…
Zamislite ovo.
Recimo da ste obožavatelj Nonta Tanonta,
Tika Jesdaporna,
ili možda Nadecha.
A vi,
vi ste medicinska sestra,
i šupak Nonta Tanonta je pred vama.
Kad takvo nešto jednom vidite,
to vam se zauvijek ureže u mozak.
I kad odete na njegov koncert,
ili ga sretnete u trgovini,
nećete vidjeti samo Nonta Tanonta,
vidjet ćete Nonta Tanonta
i njegov dlakavi šupak.
Pjesme mu više neće zvučati isto.
Rekao sam doktoru: „Ne možemo ovako.
Možete li je zamoliti da ode?”
„Ali kako ćemo onda? Netko mora držati vazelin.”
Rekao sam: „Možemo to nas dvojica.
Evo. Stavite ruku unutra.”
Sestra se hihotala
dok je izlazila iz sobe.
Ne znam je li snimala sve to.
Nakon što je stavio malo vazelina,
dr. Arkanay mi je
zabio svoj prst u šupak.
O, Bože.
Mislim, ta je rupa uvijek bila izlaz.
Jednosmjerna ulica.
Ništa nije išlo u suprotnom smjeru.
Ajme. Kad je prst ušao: „Joj!”
Bilo je baš neprijatno.
Nije bilo lako, nipošto.
Kad je prst ušao,
doktor mi kaže: „Opustite se.
Polako izdahnite. Prvi je put uvijek najteži.”
A onda ga je ovako ugurao do kraja.
Ajme! Suze su mi krenule na oči.
Ugurao ga je skroz.
To nije bilo sve. Počeo je mrdati prstom.
Prostata je poput
indijskog oraščića.
Dva oraščića.
Doktor opipava ima li kvržica.
Ako ima, rak je jedna mogućnost.
Možda ćete trebati na operaciju.
Liječnik je trljao prstom oko prostate. Bilo je neprijatno i bolno.
Bilo je vrlo osjetljivo.
Suze su tekle, ali suze sreće.
Priznajem, probudilo je moju gej stranu.
Kao da sam želio da mi nastavi opipavati prostatu.
Iskren sam.
Doktor je nastavio pomicati prstom
i govoriti neke engleske riječi, objašnjavajući ovo ili ono.
Nisam htio da bude gotovo.
Ovo je bilo podsvjesno.
Kada je počeo vaditi prst,
nesvjesno sam ga zgrabio za zglob da stane.
Zasvirala mi je ona pjesma s TikToka.
U redu. Toliko o bolestima.
Slijedi smrt. Vrijeme je.
Zapitao sam se:
„Koliko bih trebao živjeti da budem skroz zadovoljan životom
prije nego što umrem?”
Razmišljao sam o ovome. Zapisao sam na papiru.
U redu, 65 su dobre godine za mene.
Mislim da sa 65 godina
možeš umrijeti dostojanstveno.
Još hodaš, pamćenje te služi.
Ne mora te netko okretati, prati, hraniti.
Nemaš razne cjevčice po sebi.
Mene nije briga koliko ću dugo živjeti.
Recimo da dobijem plaketu ako doživim 130.
U tim godinama ne bih znao što ću s tim.
Briga me koliko ću živjeti.
Ali stalo mi je do kvalitete života dok sam živ.
Ne želim biti onaj starac
koji doživi gotovo 80 godina.
Znate? Idete okolo, ali ne možete hodati sami,
morate imati ljude oko sebe.
Kad izlazite na izbore,
jedva dođete do tamo.
Spotičete se.
Ili kada predsjedate sastankom,
zadrijemate čim sjednete.
Na parlamentarnim raspravama
ljudi žele da im objasnite
vaša odobrenja proračuna.
Rasprava se vodi od jutra do mraka.
Kad dođe red da odgovorite,
netko vas drmne. A vi bubnete:
„To nije istina.”
I siđete s govornice.
Ozbiljno?
Događa li se to i drugdje u svijetu?
Ljudi su raspravljali da dođu do odgovora.
A sve što vi imate za reći jest: „To nije istina?”
Ako je to starenje, zaboravite.
Tako da mislim da je u redu ako umrem sa 65.
Ostalo mi je još samo 11 godina.
Sad imam 54.
Samo još 11 godina na Zemlji.
Od tih 11 godina jednu odmah možemo izbaciti.
Recimo da je ta jedna godina…
protraćena.
Mislim da svi to rade,
gube vrijeme na besmislena sranja.
Primjerice,
vrijeme provedeno pregledavajući Netflix.
Oko 21, prije spavanja, kažemo sami sebi:
„Hajdemo pogledati film.
Samo jedan, da ne zakasnimo na posao.”
Prvo što vidimo je „Top 10”.
„Gledao sam sve ovo.
Gangubai, pogledano.”
„Gledao sam ovaj i ovaj.” Nastavljamo pretraživati.
Još ništa. U redu.
„Popularno.” Što je popularno ovih dana? Da vidimo.
Ovaj nije za mene.
Ovaj je previše uzbudljiv. Možda neću moći zaspati.
Neću horore. Ne volim ovu glumicu.
I nastavljamo tražiti.
A sada, rubrika s Oscarima.
To su sve stari filmovi koji su osvojili Oscare tijekom godina.
Pretražujemo i dalje.
Još se nismo odlučili za jedan.
Provjerimo korejske drame.
Glavni su glumci simpa. U redu, „Korejske drame”.
Ovi izgledaju dobro, ali predugo traju.
Većinom su to serijali.
Ako počnemo gledati i svidi nam se,
u gadnoj smo nevolji.
Vjerojatno ćemo stići na posao oko podneva.
Ove treba sačuvati samo za vikende.
I dalje tražimo. Ne možemo se odlučiti.
Slijedi naše posljednje utočište:
„Moja lista.”
Provjerimo je. Ajme. Koliko toga spremljenog.
Da vidimo što ima.
Da pogledam ovaj?
Još se ne mogu odlučiti.
Na kraju odustanemo.
Idemo na „Nastavi s gledanjem”,
da dovršimo gdje smo stali.
Sad kada smo se odlučili,
stisnemo „play” i počnemo gledati.
Nemaš pojma što se zbiva.
Zapravo ne znamo gdje smo stali. Previše smo toga pogledali.
Ne znamo što je bilo prije ove scene.
Dobro. Idemo ispočetka.
Vraćamo se na prvu epizodu.
I taman kad krenemo gledati…
Zaspimo, s daljinskim u ruci.
To je protraćeno vrijeme.
Vrijeme koje je još više protraćeno jest vrijeme potrošeno
na skrolanje po mobitelu, iz znatiželje.
Da, da.
Mnogo je to vremena. Mnogo vremena svaki dan.
Da ne spominjemo TikTok i te stvari.
Koliko samo gledamo Engfu…
I sve ostale koji izvode ovaj ples.
Ne možete prestati gledati.
Osobito na Instagramu.
Na Instagramu će vam
iskakati poznate osobe
da izaberete u čiji život želite škicnuti.
Dobro, može ova. Molim?
Trudna je? Tko je otac?
Zaručili su se ovdje.
Dovraga, muž joj je tako bogat. Tko je on? Da vidim.
O, ovaj tip.
Idemo natrag. Gdje su se zaručili?
Opa, išli su u ovo odmaralište za medeni mjesec.
Daj da spremim to, možda odem i ja.
Naručili su tortu odavde. Kako šik.
Što ona to ima na sebi? I ja ću si naručiti tu odjeću.
A te cipele? Amina Muaddi.
Amina Muaddi? Koji je to brend?
Zvuči kao netko
tko prodaje pileći biryani.
Amina Muaddi? To je brend?
Ideš je guglati i eto je:
Amina Muaddi.
Onda ti počnu iskakati reklame na Googleu.
Koštaju 1850 bahta na Lazadi.
Shopee, 815 bahta. Nije loše.
Idemo dalje. Otvoriš Shopee, i evo je.
Iskoči Amina Muaddi.
Ali pod tim cipelama vidiš „Povezane artikle”.
Ne gubiš vrijeme. Provjeriš preporuke
i ugledaš mlatilice za komarce.
Kako je to povezano?
Onda se sjetiš
da si to tražio prošli tjedan.
Samo si pregledavao.
Ali sada, dovraga, košta samo 199 bahta.
I još je novi model koji možeš staviti na postolje za punjenje
i uključit će se ljubičasto svjetlo.
Dok se puni, privlači komarce.
A kad se napuni, samo zamahneš time. Pobije sve.
Moraš to imati.
Staviš u košaricu.
Sad si sretan. A onda vidiš: „Kupi dva za 15 % popusta.”
Ne možeš to ignorirati.
Pa to je popust.
Dobro, da vidim.
Ista trgovina. Da vidimo. „Povezani artikli.”
Ljepljive trake za muhe.
Ljepljive trake za muhe,
100 traka za 150 bahta.
To je malo više od bahta za komad.
Zašto čekati promociju?
Mogu kupiti sad i dobiti popust.
Dodaš u košaricu. Sad imaš dva artikla.
Onda kaže: „Kupi tri i dostava je besplatna.”
Što čekamo? Nastavljaš kupovati.
Idući artikl neće biti nešto što želiš.
Služi samo da ispuni prazninu u tebi.
Nastavljaš skrolati.
Vidiš uređaj za uklanjanje mitesera.
Molim? Uz njega ide i kabel za punjenje,
sve skupa 99 bahta.
Suludo. To bi inače koštalo tisuću. Ili barem 500 ili 300.
A ovo je 99. Odjednom ti se miteseri pojavljuju.
Dodaš u košaricu. Eto, tri artikla. Koja sreća.
Ovo je život žene. Sad možeš mirno spavati.
Jesi li kupila one cipele?
Kad žene žele nešto, a nemaju to,
otvori im se rupa u srcu.
Osjećaju da im nešto nedostaje na stopalima.
Na poslu osjećaju da nešto nedostaje, ali ne znaju što.
Iskoči neko ime. Pitaju prijateljicu:
„Znaš li išta o nekoj Amini?”
A prijateljica kaže: „Tko to ne zna?
Evo, vidi. Ovo je Mo Amena.
Jako je slavna. Dvaput se udavala:
jednom za muškarca, a zatim za butch lezbu.
Kaže da su lezbe bolje.” „Kako? Idemo malo kopati.”
I tako se to nastavlja.
Što je s cipelama?
Ovo je protraćeno vrijeme.
Najbesmislenija su aktivnost, broj jedan ako se mene pita,
snimke istiskivanja prišteva.
„Moji favoriti.”
Nikad ne idite tim putem. Vjerujte mi.
Nema povratka.
Za one koji ne znaju, te su snimke
uokvirene pastelnim ružama.
Zašto ružama? Možda da ublaže nasilan sadržaj,
umanje tu agresiju.
To su snimke ljudi
koji bez ikakvog obzira istiskuju prišteve.
Krupni kadrovi istiskivanja prišteva po licu, nosu, bradi.
Prištevi su uvećani.
Trodimenzionalni.
A ima svakojakih prišteva.
Ima tu nesvakidašnjih mitesera.
Onih koji su jako tamni.
Zamislite koru prezrelog kruhovca, s crnim šiljcima stisnutim skupa.
Misliš si: „Ovo ne može biti stvarno.”
Prvo iglom probodu vršak glave prišta da mu otvore put.
Onda ih istisnu rukom ili nekim pomagalom.
Kako ih istiskuju,
prištevi cure poput mnoštva crva.
Ima velikih.
Neobično velikih.
Ajme.
Ovi znaju biti veliki kao gležanj. Golemi.
Skalpelom zarežu kožu i istisnu ih.
A on onda eksplodira kao gejzir.
Kad to vidiš, želiš povratiti.
Moje osoblje to gleda, ja im kažem da su luđaci.
„Vi luđaci. Svi ste luđaci.”
Kad ih već kritiziram, istražio sam zašto ljudi gledaju to.
Kako je sve počelo.
Ne mogu ih kritizirati tek tako.
Pronašao sam da je sve počelo s nekom doktoricom
u SAD-u koja uklanja čireve.
U drugim zemljama ove estetske zahvate
ne pokriva opće zdravstveno osiguranje.
Razumijete?
Beskućnici ili ljudi s niskim primanjima
ne mogu platiti te usluge.
Pa je ih je doktorica nudila besplatno.
U zamjenu je snimala to i stavljala na internet.
Što je dobila time?
Broj pregleda.
Spomenula je u intervjuu
da svaki video dobije više od 100 000 pregleda čim ga objavi.
Za nekoliko dana dosegne milijun.
Ima pet ili šest milijuna pratitelja.
Izgleda da nismo jedino mi luđaci.
Onda sam se zapitao
kako se ja osjećam kad gledam to?
I zašto gledam?
To je valjda isti osjećaj kao kad jedem pržene tigraste puževe.
Kad ih jedeš, uzmeš čačkalicu,
i njome iz kućice
pokušaš izvući cijelog puža.
Sve. Čak i onaj crni izmet na vrhu.
Iako nećeš pojesti izmet,
moraš meso savršeno izvući u jednom potezu.
Baš kao kad probuše prišt i glava je napola vani.
„Moraš se potruditi oko sljedećeg.”
Jednostavno je napeto
i ne možeš prestati.
I odjednom prođe sat vremena.
Jednom sam stvarno zaglibio i prešao na tvrđe stvari,
poput uklanjanja uraslih noktiju.
Vi koji niste probali vjerojatno ste zgroženi.
Ali vjerujte mi. Kad izađete odavde i vratite se svojem mobitelu,
gotovi ste.
Eto, to je sve protraćeno vrijeme.
Jednu sam godinu izbacio, ostalo mi je još deset.
U danima bi to bilo…
3650 dana.
Recimo da 30 % toga provedemo spavajući.
Ostaje nam samo 2555 dana.
Baš me potreslo kad sam shvatio
da mi je ostalo samo toliko vremena.
Kako ću ga provesti?
Počeo sam sastavljati popis stvari koje želim raditi.
To je s jedne strane.
S druge je sve ono što smatram gubitkom vremena.
Stvari koje više neću raditi. Koje su to?
Neću više ići na rođendane.
Sit sam ih.
Rođen sam prije 54 godine.
Odmalena nisam imao nijednu rođendansku proslavu.
Možda zato što smo bili siromašni.
Kako sam stario, drugi bi mi priređivali proslave.
Nikad nisam uživao
kad mi donesu tortu i kažu da zaželim želju.
Svaki bih put poželio da prestanu s tim iznenađenjima.
Jer me ništa više ne iznenađuje.
Kako da se iznenadim,
kad me svake godine netom prije rođendana
netko pozove van na večeru.
Stol je uvijek neobično velik. Uvijek dođe mnogo više ljudi.
Dok jedemo, ugase se svjetla.
Iznesu tortu i zapjevaju „Sretan rođendan”.
Nikad ne zvuči dobro.
Uvijek fulaju tonalitet. Nema harmonije.
A pijani pjevaju…
Vrlo bučno.
Onda stave tortu pred mene.
A ventilator radi.
Ugasi svijeće.
Dok ponovno pale svijeće, ja stojim i čekam iznenađenje.
„Tko ima upaljač? Dođi ovamo.”
Jednu upale, druga se ugasi.
Vrlo iritantno.
Onda ja puhnem i ugasim ih.
Nimalo uzbudljivo.
Još je gore ako si u jednom od onih velikih restorana
i više ljudi slavi isti dan.
Neugodno je. Čestitaju rođendan,
i onda bend mora svirati „Sretan rođendan”.
Nedugo potom, za drugim stolom Sretan rođendan…
Pa onda još za jednim Sretan rođendan…
Pet rođendanskih stolova. Ne razumijem.
Zar se ne sažale nad bendom
koji stalno mora svirati tu prokletu pjesmu?
Zar ne misle da im je dosta? Zašto tražiti opet?
Prvi put nije bilo dovoljno, idioti?
Dosta s rođendanima.
Idemo sad na vjenčanja.
Ne idem više ni na njih.
Ne zamarajte se pozivnicama.
Moje osoblje dobro zna da im neću doći na svadbu.
Umjesto toga,
poslat ću im novčane darove.
Jer, vidite,
želim biti iskren.
Nikad se nisam radovao zbog mladenaca.
Ljubomoran sam na njih.
Vidite,
dobili ste što ste htjeli.
Sretni ste sa životom.
Pronašli ste srodnu dušu.
A ja?
Idem na vaše vjenčanje i dajem vam novac
samo da bih bio neraspoložen
na vašem vjenčanju.
To nema smisla. Moram pratiti vaše izlaganje,
priču o tome kako ste se upoznali, zaljubili, cijelu povijest.
Zaručili ste se pred Eiffelovim tornjem.
Na snimkama žena nema pojma što se zbiva.
Možeš si misliti. A tek haljina s dugačkim šlepom?
Razumijete?
Muka mi je.
Vjenčanje koje mi je vjerojatno bilo posljednje
bilo je vjenčanje Toona i Koi.
Otišao sam jer ih volim.
Bezuvjetno.
Dali su mi
da vodim računa o pozornici
i bio sam i MC.
Dakle,
u poslijepodnevnim satima,
bila je ceremonija polijevanja vodom kojom se daje blagoslov mladencima.
Bilo je mnogo gostiju…
uvaženih osoba i bliskih prijatelja.
Bilo je otprilike ovoliko ljudi.
Kao ovaj cijeli dio ovdje.
Sjedili su baš ovako.
Prozivala su se imena, svi su bili slavni.
Ljudi iz glazbene industrije,
političari, čak i slavni umjetnici.
„G. Aed Carabao, dođite na pozornicu
uputiti mudre riječi mladencima i obaviti polijevanje vodom.”
Nisam mislio da će prozvati mene,
jer nisam bio na popisu.
Samo sam stajao kraj pozornice i gledao svoja posla.
„Udome Taephanichu, obratite se mladencima i obavite polijevanje vodom.”
A ja kažem: „Ne.
Ne, u redu je. U redu je.”
Čvrsto vjerujem da ne biste trebali davati drugima ono što nemate.
Imam li kakvih mudrih riječi? Ne.
Pa sam rekao: „Ma, u redu je.”
„G. Udome Taephanichu, dođite na pozornicu.”
Onda je nastupila tišina.
„Zovite sljedećeg po redu.”
Pravio sam se blesav.
„G. Udome Taephanichu, dođite na pozornicu.”
Toon i Koi bili su ovdje.
Tu su jastuci kao podmetači za ruke.
Stavili su ruke ovamo
kako bi ih ljudi polijevali vodom.
Ruke su im već bile blijede, kao da će im nokti otpasti.
Pomislio sam: „Dovraga.” I popeo se.
Ljudi su gledali tako kako vi mene gledate.
A ja kažem:
„Toon.”
Toon je čekao moje riječi mudrosti. Oboje su čekali.
Rekao sam mu: „Toon, nemam mudrih riječi za tebe.
Stvar je u tome
da sam htio poželjeti sreću,
ali oboje ste već sretni.
Savršen ste par.
Imaš dobru i prelijepu ženu.
Kompatibilni ste.
Imate ugled, slavu, prestiž, mudrost.
Uživate u međusobnom društvu.
Oboje ste zgodni. Savršen ste spoj.
A ja? Pogledaj me.
Toon, čvrsto vjerujem da ne bismo trebali davati drugima ono što nemamo.
U protivnom je to kao da debela osoba nekoga uči
kako da smršavi, znaš?
Razumiješ?”
A Toon kaže:
„Pa što ćemo sad?”
A ja velim: „Ovako, imam ideju.
A da vi sa mnom podijelite neke mudrosti?”
Fotograf je uspio zabilježiti trenutak.
Nismo ovo planirali. Doista je bilo tako.
Toonu je isprva bilo malo neugodno, ali učinio je to na kraju i dodao:
„Nose, nadam se
da ćeš jednom naći pravu osobu.”
Svi smo bili zbunjeni.
Vidite.
Čak i kad pijete vodu, ljudi vas gledaju.
Želite da vam se isplati ta karta, zar ne?
Jeste li kupili lutku?
Slatko. Mogu li vidjeti?
Baš slatko. Vidite.
Je li ovo za mene? Hvala.
Želim i ja jednu.
Maloprije dok sam govorio…
Kad sam na pozornici i ugledam nekoga koga znam,
to me omete,
izgubim fokus i zaboravim što sam htio reći.
Baš sam spazio Tonyja Jaa tu negdje.
Tu, je li tako? Gdje je Tony Jaa?
Eno ga. Tony Jaa. Bok. Nedostajao si mi.
Hvala ti što si došao. Pljesak za mog najdražeg čovjeka.
Najbolji je.
Posjetio sam ga jednom kod kuće.
Prije koliko dugo je to bilo?
Joj, ovo će biti duga priča.
Svi ćete se kasno vratiti kući.
To je nešto što nikad neću zaboraviti.
-Dakle… -Ispričaj priču.
Nije baš smiješna. Pomalo je osobna.
U redu. Ispričat ću je ukratko.
Tony Jaa me pozvao na večeru,
htio sam vidjeti njegov dom.
Htio sam vidjeti kako je kod njega. Pa smo dogovorili večeru.
Pozvali smo još Singta Numchoka i Konga Huayraija.
Nas trojica večeramo kod Tonyja.
Baš smo se veselili.
U tom sam životnom razdoblju
jako htio imati djevojku.
Znate?
Toliko sam htio djevojku da je moje osoblje održalo sastanak
da smisle kako da se to ostvari.
Bilo ih je 15-ak na sastanku.
„Morat ćeš na Tinder.”
„Povlačit ćeš ulijevo i udesno.” Čak su me učili kako.
„Daj da ti napravim premium profil.”
Nikad nisam koristio te aplikacije, nisam još imao ni TikTok.
Osoblje mi je kreiralo profile koje imam danas.
Rekli su: „Hajde, kreiraj profil.”
„Što da stavim na njega?”
„Tri fotografije. Mi ćemo ti izabrati najbolje.”
Izabrali su neke fora fotke.
„U redu, može.”
Rekli su mi da ima različitih dobnih skupina.
Htio sam vidjeti u kojoj sam ja.
Pokazali su mi. „Pedesete.”
Malo sam prolistao profile. „Ajoj.”
Počet ću se podudarati s ljudima u staračkim domovima.
Bilo je baš loše. Pa sam im rekao da neće to ići.
„Čini se u redu”, rekli su mi.
-„Čini se u redu”, što to znači? -Nije u redu.
Ako je stara, sijeda dama, to bi moglo biti dobro.
Pitao sam se kako ću naći nekoga?
Rekli su da će nadograditi na premium kako bismo prvo vidjeli njihove profile.
Tako možeš vidjeti sviđaju li ti se.
Ako ti se sviđaju, povučeš i to je poklapanje.
Kad sam počinjao, jedan se član osoblja pobunio:
„Ne dajte šefu da ide tim putem.
Kako ćemo znati da je cura pristojna?
Možda izgleda mlado…
malo iznad 30, recimo.
Ali kad započneš razgovor, što ako, primjerice,
ne povjeruje da si to ti?”
„Da.”
Zamislite da ste to vi.
Povlačite i ugledate isklesanog Udoma.
Možda se poklopite s njim
i on započne razgovor.
„Zdravo.” „Tko je to?”
„Ja sam Nose Udom.” „Jebi se.”
„Ne zezaj me. Nose se ne bi ovako zezao.
Ti si prevarant?”
Razumijete? Tako to bude.
Predložio sam video poziv, tako da me mogu vidjeti.
„Ako ne vjeruju, možemo ih nazvati.”
„Ali ne znamo hoće li oni… Što ako kažeš nešto…
Što ako snime poziv
i objave ga na internetu ili ga koriste da te ucijene?”
„Ne bojim se ja.” A oni mi vele: „Nikad ne znaš.
Što ako im slučajno pošalješ sliku pimpeka?
Tko, ja?
To se podrazumijeva.
Ozbiljno. To mi je adut.
Osoblje je inzistiralo: „Ne možeš ovo učiniti.
Ne možeš na aplikacije. Pokušajmo nešto manje divlje.”
Onda su mi pokazali jednu stranicu,
„PlayQpid”.
Vjerojatno ste čuli za to.
To je skromna stranica za pronalaženje partnera
za one koji traže ljubav.
Postoji profil za svakoga,
s detaljima o tome što vole, i tako to.
Moja je ekipa bacila oko na to.
„Vidi, ova. Rane tridesete.
Ova ovdje.
Izgleda kompatibilno, šefe.
Voli dobar smisao za humor.
Zrela i brižna.”
To zvuči kao ja.
„Također piše da preferira nekoga višeg od 170 cm.”
Nema veze. Možemo pokušati.
Mogu umetnuti nešto u cipele ili stajati na prstima ovako.
Rekao sam osoblju
da joj pošalju poruku.
Nell je to učinila.
„Zdravo. Vidjela sam tvoj oglas.”
I tako dalje.
„Vidim da tražiš nekoga. Imam nekoga.
On mi je poput brata.
Doista bi te volio upoznati,
i misli da je on ono što tražiš.
Jesi li zainteresirana?”
I tako to.
Odgovorila je i pitala tko sam.
Nell joj je rekla da sam ja Nose, Udom Taephanich.
Nije povjerovala.
Rekla je: „Ne zafrkavajte se sa mnom.”
Pa je Nell rekla
da joj uputimo video poziv.
Javila se
i vidjela moje lice na ekranu.
Da ste samo vidjeli reakciju.
Pitala je: „Kako vam mogu pomoći?”
Rekao sam da je samo želim upoznati. Vidio sam oglas.
„Ali,
zašto?”
Ne mogu joj reći da joj želim biti dečko. To je prebrzo.
Pa sam joj rekao da se možemo upoznati samo kao prijatelji.
Pristala je.
Bila je u šoku i…
mucala je.
Rekao sam joj:
„Ako si slobodna, vodim te na večeru.
Da se upoznamo. Kad si slobodna?”
Da sam joj da bira.
Možda je još bila u šoku jer je rekla:
„Slobodna sam večeras.”
Sjajno. Ona je za.
Ne mogu je odbiti ili se praviti neuhvatljiv.
Rekao sam joj: „Odlično. Nađimo se večeras. Slobodan sam.
Želiš li da dođem po tebe, ili…”
„Mogu sama doći”, rekla je.
Bilo je dosta oklijevanja u tom razgovoru.
Ali to je u redu.
Dogovorili smo se naći ispred mog ureda.
Kad sam pristao da se nađemo,
skroz sam zaboravio
na drugi dogovor
koji sam imao te večeri,
a to je bila večera
kod Tonyja Jaa.
Znate?
Teško smo organizirali tu večeru.
Svi smo zauzeti, a Tony Jaa uvijek je u inozemstvu.
Našli smo se nekoliko puta u drugim prilikama. Ali te večeri,
njegova žena i punica htjele su nam pripremiti sjeveroistočno jelo.
Znaju da sam iz Surina. Iz iste smo provincije.
Kad sam se sjetio toga,
upitao sam je još jedno pitanje.
„Smeta li ti možda ako danas,
za ovu večeru,
i moji prijatelji budu s nama?
Ništa ozbiljno. Samo se družimo.”
Mislio sam da je to dobro. Nije previše romantično.
Upoznala bi moje prijatelje.
Nije joj smetalo.
Rekla je: „Svakako, nema problema.”
Ali nije znala koji prijatelji.
Trebali smo se naći ispred mog ureda. Nazvao sam je.
„Možeš parkirati pod drvetom.” Prešao sam cestu do nje.
Kako sam joj otvarao vrata,
izašla je iz auta i rekla:
„Onda,
gdje su kamere?”
„Nema kamera. Ništa slično. Vjeruj mi.
Stvarno te samo želim upoznati.”
A ona kaže: „U redu.
Sigurno me ne zafrkavaš?
Ozbiljno?”
Zaključala je auto i prešla cestu
do ispred mog ureda.
Rekao sam: „Živim ovdje. Tu su tri kata.
Ja sam na vrhu. A ured na drugom katu.
Soba za sastanke je na prvom. Moja je mama također ovdje.
Tu joj je kuća.”
Htio sam da se osjeća dobrodošlom.
Rekao sam: „Pričekajmo moje prijatelje.
Idu s nama.”
Stajali smo tako oboje i bili čudni.
Trudio sam se razgovarati, postavljao pitanja.
Dok sam govorio, ona se još nije skroz oporavila od šoka.
A onda je došao Kong Huayrai.
Izašao je iz auta.
„Zdravo, ljudi.
Hej, Nose, tko je ovo?
O, zavodiš je.
To je sjajno.
Odlično.
Ti si djevojka njegovih snova.”
Sada se zakompliciralo.
Kao da upoznavanje Konga nije bilo dovoljno iznenađenje,
sada i Singto Numchok stiže autom.
„Zdravo, Nose. Opa.
Dobro, neću ništa reći. Ni riječi. Pristojan sam.”
Zamislite da ste ta djevojka. Kako biste se osjećali?
Što se to zbiva? Vjerojatno je bila zbunjena.
Pa sam joj rekao: „Idemo u kuću drugog prijatelja,
koja je malo dalje odavde.
Ići ćemo svi zajedno kombijem jer nije jednostavno doći tamo.”
Ja sam sjedio tu. Ona je bila tu.
Straga su sjedili Singto i Kong.
Tu je bio još i vozač koji je znao put.
Putem je djevojka bila nervozna.
Bila je…
Zamislite da ste ona.
Što se nas tiče, nisam mislio da…
Svi smo mi ljudi.
Htio sam je upoznati. Nisam mislio da sam poseban.
Putem sam pokušao razgovarati.
Kad bih je pitao nešto, odgovorila bi samo kratko.
Domaćinova kuća bila je dosta daleko.
Išli smo izvan grada.
Cesta prema njegovoj kući vrlo je uska.
Vozili smo pored napuštenih zgrada i plantaže banana.
Kladim se da si je ona mislila:
„Tri mafijaška gada
počinila grupno silovanje kod plantaže banana.”
Nastojali smo da joj bude ugodno.
Pričali smo viceve.
Kong je pjevao svoj još neizdani singl.
Singto je pjevušio. Baš smo se zabavljali.
Ali djevojka je bila sva ukočena.
Nisam znao što da radim. Tako je kako je.
Približavali smo se cilju. Nazvao sam Tonyja.
Pitao je: „Gdje ste sad?”
Rekao je da je komplicirano doći do njega.
Morali smo proći pored nekog grmlja.
Parkirali smo tamo gdje je rekao da mu je kuća.
Zamislite ovo.
Njegova kuća nije kuća.
Kupio je stambenu zgradu.
Cijelu zgradu.
Ne znam koliko soba ima. To je cijela zgrada.
Imala je stanove,
to je bila stara spavaonica, boja se gulila sa zidova.
Baš kao u Buppah Rahtree.
Tony Jaa voli takve stvari.
Kupio ju je.
Kasnije sam ga pitao zašto.
Rekao je da je pored jezera.
Voli pogled na jezero.
I voli živjeti
tajanstveno, kao pravi borac.
To nije bila kuća. Stvorio si je utočište.
To je kao tajno mjesto za susrete
gdje se sastaju junaci,
gdje borave agenti CIA-e, James Bond.
Prvotno je to bila spavaonica. Imala je mnoštvo soba.
On je porušio zidove.
Kod njega možete vidjeti samo stupove.
Zamislite školsku kantinu
kad ste bili klinci,
kantine su bile otvoren prostor pun golemih stupova.
Zidove je ostavio za spavaće sobe.
I za kupaonice, sve ostale je srušio.
Bilo je to jedna soba, otvoren prostor, soba, i još prostora.
Nikad takvo što nisam vidio u životu.
Djevojci nije bilo jasno što je to.
Parkirali smo se. Još je bila u šoku što nas je upoznala.
A onda su se vrata otvorila, bum!
Odjednom Tony Jaa stoji ondje…
Ona…
Zasigurno je pomislila: „Koji je ovo vrag?”
Tony Jaa nije netko koga upoznate tek tako.
Bila je iznenađena kad ga je ugledala.
A onda je Tony Jaa…
Čavrljao je sa Singtom. Oni znaju kambodžanski. Nešto su se šalili.
Nije bilo dizala, pa smo išli stepenicama,
poput onih u spavaonicama.
Zgrada je prilično stara.
Došli smo na drugi kat
i bio je to otvoren prostor sa stupovima.
Tu je bila i teretana
sa strunjačama po podu za izvođenje salta.
Bilo je zrcala, opreme za borbe,
mačeva i kopalja.
Nije to bila kuća. Nipošto. Bilo je poput teretane.
Pored teretane bila je soba za molitvu.
Ondje je bio…
oltar dugačak 15 metara.
Bilo je kao dvije spojene sobe.
Na oltaru su bili kipovi Sv. Pustinjaka, Lorda Nage,
razne budističke statue, ali bez Ong-Baka.
Bile su poredane.
Sve puno dima tamjana.
Do zahoda ste morali ići skroz do drugog kraja.
Svaki dio kuće bio je daleko od ostalih.
Što se interijera tiče, Tony Jaa je živio
u toliko mnogo zemalja,
da je pokupovao sve što mu se sviđa.
Bilo je tu kineskih,
europskih i kambodžanskih elemenata.
Angkor Wat, Angkor Thom.
I dašak Francuske.
Pravi kaos.
A tko bi rekao išta? To je Tony Jaa.
Nakon toga,
rekli smo djevojci da se osjeća kao kod kuće,
što je bilo nemoguće.
Sjedila je kao da je progutala metlu.
I ja bih bio takav. Ali nisam to tad shvaćao.
Tonyjeva žena donijela nam je hranu. Pridružila nam se i punica.
Onda je Tony Jaa dovukao aparat za karaoke.
I TV je bio ondje, počeli smo pjevati.
Kad smo s prijateljima, skroz smo opušteni.
Pjevali smo bez veze. Kong je bio pripit.
I Singto.
Tony Jaa počeo je pjevati i repati na kambodžanskom.
Jako je dobro oponašao ples Michaela Jacksona.
Ovo će vas iznenaditi. Izvodio je moonwalk po kući.
Bilo je fantastično. Djevojka je i dalje bila ukočena.
Vjerojatno je bila zaprepaštena.
Pitala se što radi ondje.
Nisam mislio da će se napiti na prvom spoju,
ali ona nije prestajala piti.
„Sanjam li? Je li ovo stvarnost?
Nose Udom me pozove na večeru.
A onda upoznam Singta i Konga”.
Pjevali smo,
zabavljali se, i smislili smo pravilo:
sve što kažemo moramo odrepati.
Pustili bismo neki ritam s YouTubea, one besplatne.
Ova dama, što ona ovdje radi?
Sjedi i izgleda kao da joj se sve gadi
Predao sam mikrofon Singtu i Kongu
Bila je pijana. Samo je htjela pobjeći od svega ovoga.
Došla je na spoj sva skockana. A sad joj je kosa nered, lice masno,
kao da sjedi za štandom s hranom i misli si: „Je li ovo stvarnost?”
Ali brinuli smo o njoj sve vrijeme.
Ja sam pokušavao razgovarati.
Ali ta je noć valjda bila malo previše za prvi spoj.
Jako smo se zabavljali. Tony, bila je to sjajna noć.
Bili smo ondje do kasno.
A onda smo otišli.
Djevojku smo ostavili ondje gdje smo se i našli.
Singto i Kong su otišli.
Otpratio sam je do auta.
Rekao sam joj: „Hvala ti što si došla.
Bilo je doista zabavno.”
Taj pogled na njezinom licu.
Kao da želi reći: „Tebi je to zabavno?”
Kad je otišla, poslao sam joj poruku kao gospodin:
„Sretan put do kuće.”
Ona živi oko Rame II.
Poslao sam joj još jednu poruku:
„Čuvaj se u vožnji. Je li promet loš oko Rame II?”
Nešto u tom stilu.
Sretno je stigla kući.
Negdje oko ponoći, prije kreveta, poželio sam joj laku noć.
Nije odgovorila.
Možda je bila umorna.
Ujutro sam se probudio oko osam.
„Dobro jutro.” Poslao sam joj neke slatke sličice s nekim šalama.
I dalje ništa.
Poslije sam poslao još par poruka, u podne i navečer.
Zatim me blokirala.
Ne pomaže ako ste slavni.
Ovo je baš bio totalni nered.
Nakon incidenta sam održao sastanak.
„Gledajte. Što ovo znači? Recite mi.
Što se dogodilo?” pitao sam. I svi su rekli:
„Šefe.
Možda je vidjela…
Možda nije mislila da će vidjeti vas i vaše prijatelje
da se tako ponašate.
Možda je bilo previše naglo. Prebrzo. Prerano.
Vjerojatno je bila u šoku.” Pa…
Prošlo je tjedan dana. Zar se još nije oporavila?
„Ili možda niste njezin tip,
ali ne želi to reći.”
Možda sam izgledao starije nego što je očekivala.
Ili možda ne izgledam tako dobro.
Recimo samo da nije uspjelo.
Slava nije pomogla.
Toonovi blagoslovi nisu me mogli poštedjeti ovog sranja.
Kao što sam rekao, dosta mi je vjenčanja.
Što se pogreba tiče, neću više ni na njih. Eto.
Dosta mi ih je. Ne idem više.
Možda ne odem ni na vlastiti.
Pogrebi su takva gnjavaža.
Teško je naći parkirno mjesto,
pogotovo kod Wat That Thonga, znate?
Teže je naći mjesto ondje nego kod Siam Paragona.
Beskonačno sam kružio dok nisam našao mjesto.
Parkirao sam se kraj jedne od redovničkih kuća.
Stisnuo sam se nekako. A onda sam morao naći paviljon.
Koji je? Ajme. Bio sam u odijelu.
Morao sam izgledati pristojno.
Kao slavna osoba.
A radije bih nosio majicu.
I tako sam u tom odijelu morao naći paviljon.
Znojio sam se. Cijedilo mi se ispod pazuha.
Paviljoni su se svi razlikovali.
Različitih veličina, bez redoslijeda.
Prvi paviljon je bio ovdje, četvrti ondje, a osmi skroz na kraju.
Nisu izgrađeni u isto vrijeme. Nisam mogao pronaći pravi.
Nije bilo nikakvih znakova ispred paviljona
ili fotografija pokojnika, znate?
U stilu: „Evo me tu.”
Nisam imao pojma gdje su znakovi.
Kad sam ušao,
ljudi su me prepoznali.
Došli su me pozdraviti:
„G. Nose, hvala što ste došli. Ovuda, molim.”
Posjeli su me i vidio sam fotografiju.
Sranje. Krivi leš.
Kako da sad odem?
Posjeli su me u prvi red.
Svi su me vidjeli. Znali su da ja sjedim ondje.
Sranje. Morao sam nekako otići.
Onda su mi ponudili vodu i grickalice.
Sranje. Kako ću im reći?
A obitelj me gledala u stilu:
„Otkad mi njega znamo?”
Rekao sam im:
„Netko me zove.”
Zatim sam izašao i otišao.
Na pogrebu…
Kako ste sve stariji, posjest će vas
skroz naprijed u prvi red.
Za starije goste obično imaju one fotelje s lavljim nogama
ili par kauča naprijed.
Recimo da ste posjetitelji na pogrebu.
Oni me vuku naprijed, a ja se opirem.
A onda sjednem.
Ako ste u prvom redu, ne možete ustati.
Ako razgovarate na mobitel, ne valja.
Ne razumijete redovničke napjeve.
Što to govore? Nemate blage veze.
Zašto propovijed nije jednostavna?
Samo sjedite prazne glave.
To je tako dosadno.
Želite izvaditi mobitel i gledati istiskivanje prišteva.
Jednako je tužno, kužite?
Ali ne, ne možete. I što ćete sad?
Na jednom drugom pogrebu,
najavili su: „Molimo g. Udoma
da dođe na pozornicu zapaliti svijeću kao posvetu za Tri dragulja.”
Ja?
Ozbiljno?
Ne mogu ja biti glavni gost na pogrebu.
Da su mi to rekli ranije, ne bih došao.
Zamislite sad ovo.
Na pogrebu ste.
I na njemu najave:
„Molimo g. Udoma
da dođe na pozornicu
zapaliti svijeću kao posvetu za Tri dragulja.”
Ja dođem.
Na pogrebu se znam ponašati.
Skroz sam Ljudi u crnom.
Znam da je to žalosna prigoda.
Popeo sam se na pozornicu.
Smijali su se, baš kao vi sad.
Ne znam što sam krivo napravio.
Šlic mi je bio zakopčan. Bio sam primjereno odjeven.
To je misterij.
Nespretno sam stajao ispred slike Glavnog Buddhe.
Pogrebnik u smeđem rekao je u mikrofon:
„G. Nose Udom, možete zapaliti svijeću.”
„Gdje je svijeća?” šapnuo sam mu.
„Gdje je?”
A on kaže u mikrofon: „Pali se na prekidač.”
Pokazao je na električni prekidač.
Onakav kakav vidite ispred zahoda. Pritisnuo sam ga.
Sve je bilo električno… mirisni štapići, svijeća.
Upalilo se.
Sve odjednom.
Jesam li to morao biti ja?
Bilo ti je nadohvat ruke, idiote.
Je li mi bilo neugodno? Da. Dok sam bio gore
i nisam mogao naći svijeću, ljudi su se hihotali.
Čak su se i redovnici suzdržavali,
skrivali su lice lepezama.
Nije mi mjesto na žalosnim prigodama.
Evo nečega što ne razumijem.
Na pogrebu traže da ideš vidjeti tijelo.
„Dođite ovuda. Pokazat ću vam tijelo.”
Zašto?
„Nitko drugi to ne vidi.”
A zašto ja moram?
Majka Pope Areeye me pozvala: „Dođi vidjeti ovo.
Vidi lice moje majke. Još je ružičasto.”
Otvorila je lijes. Izustio sam: „Ne.”
Želim se sjećati ljudi
onakvih kakvi su bili dok su bili živi.
A ne leša koji će me progoniti kad dođem kući.
Ne vidim smisao toga.
Što je u tome tako privlačno?
Mrtvo tijelo s vatom…
i šminkom…
Osobito oni s ranama. Teško je pogoditi nijansu pudera.
Mislim, mrtvi
nemaju pravo glasa u ovome.
Upitao sam stručnjaka:
„U čemu je smisao i kada je sve počelo?”
„To je duga tradicija. Tako ljudi mogu razmišljati o smrti.
Vide kakva je smrt.”
Shvaćam razmišljanje o smrti,
ali jeste li ikada pitali pokojnike
žele li da ih drugi ljudi vide takve?
Zamislite ovo. Ne morate biti mrtvi.
Neka svaka žena u ovoj dvorani
zamisli da spava bez ikakve šminke.
U 5.30 odjednom je kuća puna ljudi.
Imate deku preko glave.
Onda ti ljudi dođu i podignu deku…
„Želim razmišljati o smrti.”
Bi li vam se to svidjelo?
Ako ne bi, ne radite to drugima.
Pogrebi su puni čudnih trenutaka.
Bio sam na pogrebu oca Tonija Rakkaena.
Candy Rakkaen je također bila ondje.
Poznamo se.
Vrlo cijenim njihovu majku, umjetnicu Banyen Rakkaen.
Pogreb je bio u Wat That Thongu.
Kad sam došao,
znao sam kako se ponašati.
Došao sam i pozdravio sam ih.
Zatim sam ušao na ceremoniju.
Već je bilo ljudi ondje.
Fotografirali su me,
objavljivali na TikToku i što sve ne.
Onda mi je prišla hrabra djevojka…
„Nose, može selfie?”
Na pogrebu smo. U redu. Dobro.
Pokušavao sam se sabrati.
Napravila je selfie. Onda je došla druga.
Klik. I još jedna. „Možete li pridržati?”
„Ruke su mi prevelike”, kažu.
Onda je došlo još ljudi. Stvorila se gomila.
Rekao sam si: „Ne smiješi se. Na pogrebu si.”
Sviđalo im se to još više. Još ih je došlo.
Htjeli su fotografiju mene ozbiljnog.
Onda je netko rekao: „Pomaknimo se tamo. Ovdje je gužva.
Dođite ovamo. Tu je otvoren prostor. Mnogo je ugodnije.”
A gdje to? Ispred lijesa.
Lijes je bio ondje prekriven cvijećem.
Kao i portret pokojnog oca.
Htjeli su se ondje slikati.
Nisam znao što da učinim. Doista.
„Dođite ovamo, dođite.”
Zvali su obitelj koja nije u gradu.
„Brzo dođite. Nose je ovdje. Rijetko ga viđamo.”
Okupilo se četvero, petero ljudi.
„Hej.
Candy, dođi ovamo. Toni, dođi. Čekajmo Tonija.
Uzmi ovaj fotoaparat. I ovaj.”
Osoba je držala gomilu fotoaparata.
Zar nemaju grupni razgovor?
To je ista fotografija, kužite?
„U redu. Spremni?”
Jedan, dva, srčeka.
Srčeka?
Više sam cijenio vašeg oca nego svi vi.
Koliko veliko srčeko treba biti?
Koliko veliko srce treba biti na pogrebu?
Zar ste poludjeli?
Nije to za mene.
Ne za mene.
Pogrebi nisu za mene.
A oni pogrebi s mnogo vijenaca, mislim da to nije u redu.
Vijenci su vrlo skupi.
Vijenci koje kupim za uvažene ljude ili poznate kolege
koštaju oko 10 000 bahta.
Deset tisuća za svježe cvijeće.
Naručujem iz Napasorna, od Pak Khlong Talata.
Ne mogu kupiti jeftinije. Zašto? Jer je moje ime na vijencu.
Bilo bi sramota.
Da mogu maknuti svoje ime, naručio bih vijenac za 380 bahta
s glupim svilenim paunovima.
Ali moje ime je na njemu.
Da mogu,
imali bi ugrađena svjetla i vidjela bi se cijena.
Deset tisuća, čovječe.
Bio sam na pogrebu jednog slavnog prijatelja.
Znali biste tko je.
Bilo je mnoštvo vijenaca.
Nije bilo dovoljno mjesta. Od poda do plafona.
Morali su unajmiti još jedan šator da stave u njega vijence.
Nedovoljno. Trebali su još četiri. Četiri šatora. Bio sam…
I sva ta imena, svi ti slavni.
Tog sam dana ostao do kraja ceremonije.
Htio sam saznati što će učiniti s tim vijencima.
Snimao sam, ali ne dokumentarac.
Stvarno sam htio znati. Pa sam čekao.
Na kraju, kad su svi otišli, došli su dečki iz hrama
s tri ili četiri tricikla.
Neki su bili golemi, s motorom.
Vijence su nabacali na tricikle.
Snimio sam imena nekih od zvijezda.
Kad su utovarili sve vijence,
bacili su ih u žute kontejnere, one teške.
Ovako su ih bacali.
Računao sam.
Bacali su 10 000, 20 000, 30 000, 40 000.
Sveukupno četiri milijuna bahta vijenaca.
Svi su bili ni za što.
Sviđa mi se što rade u Wat Cholpratarn Rangsaritu.
Ne primaju vijence.
Uzimaju samo lepeze.
Bio sam ondje.
Lepeze posvuda u paviljonu.
Više njih nego u dućanu s lepezama.
Da svi počnu mahati njima, vlasulja bi vam odletjela.
Dosta o pogrebima.
Dan čišćenja grobnice. Neću više ići ni na to.
Rekao sam majci da je prošli put
bio i posljednji put za Udoma Taephanicha.
Dan čišćenja grobnice za mene je dan
kada su članovi obitelji koji se ne podnose
primorani biti zajedno
na užasnom mjestu,
po užasnoj vrućini,
i moraju jesti užasnu hranu.
Dovoljno je teško doći do groba.
Otac mi je umro kad mi je bilo šest.
Do njegovog se groba ide pored plantaže šećerne trske.
Nije to neka otmjena grobnica.
Nismo imali mnogo novca.
Njegova je bila iza plantaže šećerne trske u Ban Buengu, Chonburi.
Iscrpljujuće je doći tamo. Promet je užasan.
A onda moraš proći kroz trsku. Mnogo je prašine.
Bogati imaju grobnice na finim lokacijama…
kraj vode, u blizini planina, to su one velike grobnice.
Neke su velike kao ova pozornica.
Moj je tata u maloj.
Cesta je vrlo prašnjava.
Teško je i parkirati se. Možeš stati na nečiji grob.
Svi su međusobno vrlo blizu,
pa se moraš parkirati uz pločnik i trpjeti sunce do grobnice.
Nema hlada.
Ni drvca. Sunce prži. Trebamo šator.
Otvorimo unajmljeni šator da dobijemo malo hlada.
A šator nije naročito velik,
kako ne bi bacao sjenu na druge grobove.
Možda se uzrujaju.
I tako se cijela obitelj stisne
pod taj mali šator na vrućini.
I eto grobnice koja izgleda
kao da smo se dobro brinuli o njoj.
Trava je čarobno rasla tek par dana prije.
Zapravo smo mi posadili travu.
Vrlo nedavno.
Također smo i prebojili grobnicu da izgleda
kao da pazimo na nju.
A zapravo je ostatak godine
tata samo prepušten ondje suncu.
Vjerojatno ima dobar ten.
Ondje nema trave,
nema nijedne morske školjke.
Običaj je da se po grobovima posipaju školjke. Takve stvari.
Uglavnom, bio je veoma vruć dan.
Žega. Što ja radim ovdje?
Ljudi koji se mrze nisu uopće bili u kontaktu.
Moraju dijeliti taj šator na vrućini,
uz glazbenu pozadinu petardi…
Članovi obitelji koji se mrze počnu razgovarati određenim tonom
na pasivno-agresivan način…
„Tvoj mali još nema posao?
Mojem dobro ide u inozemstvu.”
„Kolika ti je plaća?” „Koji auto voziš?”
„Japanski? Ja vozim europski. Vrata su dosta čvrsta.”
Atmosfera je usijana i sve će eksplodirati.
Kad ste pod istim šatorom
s nekim koga mrzite na dan čišćenja grobnice
vrlo je neprijatno. Što da radite?
Palite petarde.
Na dan čišćenja grobnice palite petarde.
Paljenje petardi je aktivnost koja…
Nikad ne vidiš nikoga da opušteno pali petarde.
Nije to ovako…
Tko god ih pali, radi to ovako…
„Ne, hajde ti.”
Nitko to ne voli.
A kad je upališ, moraš pobjeći
i pokriti uši.
Želiš da bude glasno, a onda pokriješ uši.
Zrak je pun sumpora i komadića papira.
Sve nas peče nos. Koji je ovo vrag? Koji je smisao?
Ali to je tako.
Proizvođači petardi, zar ne možete
praviti kontrolere umjesto njih?
Svijet bi bio bolje mjesto.
I zašto moramo uzeti velika pakiranja?
Treba nam samo malo pakiranje od 100.
I gotovo.
Ali ljudi kažu: „Ne dobiješ s njima sretne brojeve.
Moramo kupiti najmanje 500 da dobijemo sretne brojeve za loto.”
Moja mama više ne koristi obične mirisne štapiće.
Koristi one koji, kada ih zapališ,
prikažu sretne brojeve.
Koristi ih za srećke za loto.
Pitao sam je koji je smisao petardi.
„Tako da tvoj tata zna da smo ondje.”
„Ali tata je duh.
Kako može ne znati da smo došli? Jesmo li uopće više otac i sin?”
„Nemoj tako govoriti.
Kad palimo petarde,
to je kao da ga dozivamo
da dođe jesti hranu.”
„Kako znaš da to tata jede?
Vidiš sve ove grobnice koje nitko ne posjećuje?
Što ako oni jedu našu hranu?
Tata voli finu hranu i alkohol.
Vjerojatno jede ondje kod one velike grobnice.
Jer ima dobar ukus.
Ne bi on ovdje čučao i jeo suhu piletinu.
Zašto ja moram biti ovdje?”
„Jer imaš kineske krvi. Tvoje prezime, Taephanich.
Svi Taephanichi imaju kineska imena.
Tata ti je Toh Kim.
A stric Toh Kai.
Tu su još i Toh Leng, Toh Song, Toh kako god.”
Pitao sam je: „A ja?”
Kaže: „Ti si Toh Tuek Tuek.”
Dosta mi je pogreba.
I čišćenja grobnice.
Dosta mi je i „kuharevog stola”.
Neću više ići ni na to.
Kuharev stol je kao omakase.
Omakase znači
da vjeruješ kuharu.
Sve mu prepustiš.
Oni biraju hranu,
jer ti ne želiš.
Oko toga što ćete jesti možeš se posvađati
s partnerom.
Oni s partnerom će znati.
„Što ćemo jesti?”
A cura kaže: „Svejedno.”
Već sam spominjao to. Ta riječ, „svejedno”, može započeti rat.
I zato na omakaseu ne moraš birati.
Neka kuhar odluči.
Jednom sam imao ideju
kako riješiti taj problem sa „svejedno”.
Bilo bi super da trgovine 0-24 imaju gotova jela
bez etiketa na njima.
Ne možete znati što je unutra.
Tajna kutija s hranom.
Ne vidiš unutra.
Kad ti partner kaže „svejedno”, samo zgrabiš tu kutiju,
i onda to moraju pojesti.
Ali omakase je nešto gdje kuhar bira.
Ali kuhari ovih dana više ne žele samo kuhati.
Oni žele i držati Ted govore.
Vole pričati priče.
Mnogo priča.
Imaju mnogo za podijeliti.
Kad jedem vani, samo želim pojesti i gotovo.
Ali kad idem na omakase, dosta se načekam.
Znate? Oni objašnjavaju stvari.
Pored toliko stolova, fokusiraju se baš na mene.
Kuhar je rekao:
„G. Nose,
ovo je svinjetina Ibérico."
Osjećao sam se glupo. Morao sam provjeriti.
Koji vrag je svinjetina Ibérico?
Je li od Aboridžina?
Nema veze s njima. To je samo skupa svinjetina.
„Svinje Ibérico teške su za uzgoj, vrlo skupe.
Trebalo nam je više od godine da osušimo ovaj but.”
„G. Nose, uživajte.
Ne morate brinuti o masti
jer je svinjetina s naše farme
na engleskom ladanju.
Svinje hranimo kvalitetnim mekinjama.
A mekinje pomiješamo s himalajskom soli, to je najvažnije.
Vrhunska sol. To pomiješamo i dajemo svinjama.”
„Zašto solite mekinje?”
„Svinje osjete sol.
Kad pojedu to, bit će žedne.”
„I?”
„Na brdu imamo jezerce.
Od podnožja do gore treba hodati
otprilike oko kilometra.
Stoga treniramo svinje da nakon jela
hodaju uzbrdo
do jezerca da piju vode.”
„I?”
„Kad se napiju, ogladne,
i onda hodaju dolje jedan kilometar da jedu.
Onda opet idu gore, još jedan kilometar.
I zato naša svinjetina, poput ove ovdje,
nema masti jer svinje stalno vježbaju.”
Zašto mi to govori?
Misli da ću više uživati u hrani?
To je grijeh, budalo.
Karma će te dohvatiti.
Kad idući put budeš srao na benzinskoj postaji PTT,
bide, voda i toaletni papir bit će na benzinskoj postaji Bangchak.
Jedan drugi kuhar kod kojega sam bio vrlo je slavan.
Radi u Workpointu.
„G. Nose, ovo je vulkanski brancin.
A ja sam jedini predstavnik brenda ove ribe na Tajlandu.
Želim vam reći
da potječu iz našeg vrhunskog uzgajališta.”
Opet neko njihovo uzgajalište.
„Uzgajamo ih u vulkanskom krateru u Indoneziji.”
Nisam ga htio zezati kad sam pitao:
„Baš tako daleko?”
„G. Nose, to je ugašeni vulkan.
U krateru je nastalo prirodno jezero.
Oko vulkana je tlo bogato mineralima,
pa su naši brancini uzgojeni
u vodi punoj minerala.”
„Čime ih hranite?”
„Hranimo ih mrtvim vulkanskim brancinima
koji su osušeni i samljeveni u prah.
Cijeli je ekosustav bogat mineralima.
Zato je i riba puna minerala.
Uživajte. Nema masti.”
Dok sam jelo, stiže mi poruka od Joa, Jo, Thane Thienachariye.
Pita me: „Što ima? Hoćeš na večeru?”
Pošaljem mu sliku iz ovog mjesta,
jedinog gdje možeš jesti vulkanski brancin na Tajlandu.
„Hoćeš mi se pridružiti? Što ti jedeš danas?”
Kaže da je u Lhao Lhaou i pošalje mi sliku svog jela.
Vulkanski brancin.
Jedan drugi kuhar iz New Yorka ima Michelinovu zvjezdicu.
„Sad kad sam se vratio na Tajland, uzburkat ću
restoransku scenu i zadiviti Tajlanđane.
Pravit ću prženu i pohanu piletinu.”
„Kako je to novo? Imamo to već.”
„Moja je piletina posebna. Imam vlastitu farmu.”
Opet?
„Moja se piletina uzgaja uz potok u Chiang Raiju.
Piju vodu iz tog vrlo čistog potoka.
Inače je to farma longana, moja vlastita.
Piletina se hrani longanom i zato im je meso mekše.
Znate li da je longan dobar za koljena?
Od ekstrakta longana rade ulje.
To će nam biti glavni adut.”
Pomislio sam u sebi, imam giht.
Pilići su ptice.
Čime god da ih hraniš,
spopast će me giht.
Nedavno sam bio u restoranu u Ratchaphrueku.
Ratchaphruek kompleks. Bio je to otmjeni omakase.
Išao sam s Reedom iz Aroi Lerta
i sa Sorayuthom.
Bio je to skup restoran. No je li mi to smetalo?
Ne, jer su oni plaćali.
Otmjeni japanski restoran posve nove razine.
Kuhar nije imao na sebi samo bijelu uniformu i bijelu kapu.
Ispred stola je bila golema daska.
A kuharev je kostim bio kao od…
japanskog ratnika, s užadi i svime.
Njegov kostim sam po sebi bio je dovoljno iskustvo.
Filetirao je ribu i posluživao je.
Zvučao je vrlo japanski, a u faci je bio kao iz sjeveroistočnog Tajlanda.
„G. Nose,
ova je riba veoma rijetka.
Sezonska je i teško ju je naći.
Ovo je posljednja iz pošiljke.
Zove se…”
Zatim je rekao kako se riba zove.
Recimo da je Shogi Mitsu Monogatari.
„Shogi Mitsu Monogatari morate hvatati na prirodan način,
pod stijenom u potoku.
Žive u parovima.
Poput ptica kljunorožaca.
Imaju partnera za cijeli život.
Hvatamo ih tijekom hibernacije
jer tad imaju mnogo masti.
Dobre masti. Ženke ne hvatamo, one imaju i previše masti.
Budu premasne.
Mužjaci imaju dobru teksturu i dovoljno masti.
Čak se ni otoro ne može usporediti.”
A onda je to stavio pred mene.
Pomislio sam,
kako da uživam u ovome?
Kažeš mi da imaju jednog partnera doživotno.
Partnera za cijeli život. I onda ih razdvojite.
I sada udovica Shogi Mitsu Monogatarija
živi sama pod tom stijenom.
Kako da jedem ovo?
Ti kuhari… Katkad ih želim sve svezati
i natjerati ih da jedu to što prave.
„Hej, kuhari, gledajte. Evo soma.
Ovaj som
uzgojen je
u bazenu za ribe u Wat Tha Makhamu,
utočištu za životinje.
Hrane ih ribljim peletima
koje im daju čestiti posjetitelji hrama.
Slušaju propovijedi dvaput na dan.
Uhvatimo ih u najboljem trenutku, taman kad opat ne gleda.
Nismo ih ni na što tjerali. Svi su uginuli dobrovoljno.
Jer smo se molili: 'Draga ribo,
ako je tvoj čas kucnuo,
samo isplutaj na površinu.'
Onda smo pustili 220 volti
u vodu,
i samo su prirodno isplutale.
Pržili smo ih na ujednačenoj vatri
u krematoriju hrama.”
Mislite da hrana ima bolji okus nakon što čujete ovo?
Mislim da nije bitno ni da je riba s mjeseca.
Bitno je da je dobro pripremiš.
Kad kuhar bira,
posluže premalo, a to predugo traje i oni previše pričaju.
Još jedna stvar koju više ne podnosim
jest čučavac.
Vi koji ste još mladi,
niste debeli i ne bole vas koljena ne biste razumjeli.
Kad sam bio vaših godina,
nije mi čučavac bio nikakav problem.
Ali kako ste sve stariji,
tu ste malo ukočeni.
Ili ste deblji ili vas bole noge i koljena.
U mom slučaju je još gore jer sam imao operaciju
rekonstrukcije prednjeg križnog ligamenta segmentom tetive,
što je osigurano vijcima tako da mogu savinuti koljeno.
Ako savinem previše, osjećam se kao da mi noga otpada.
Dok sam bio redovnik,
vidio sam da drugima nije problem sjediti prekriženih nogu.
A ja sam morao sjediti ovako
dok smo se molili ili izvodili napjeve.
Bio sam u središtu pozornosti u hramu.
Imam problem s pokretljivošću.
Ne mogu čučati. Ne mogu savinuti koljeno.
I zato mi čučavci otežavaju život.
To je čisti pakao.
Po benzinskim postajama u Bangkoku svi imaju sjedeće zahode.
Ali izvan Bangkoka takvi postoje samo za osobe s invaliditetom.
Sve ostalo su čučavci.
Moram priznati
da se uvijek ušuljam u zahod za invalide.
Vodim se mišlju da,
ako me ikad uhvate,
reći ću im da imam mentalne poteškoće.
To je jedini način.
Što da radim u drugim situacijama?
Volim uličnu hranu.
Kao što možda znate, volim isprobavati razne zalogajnice.
Idem u Walking Street.
Jednom sam jeo ražnjiće od sipe.
Dok sam jeo, osjetio sam da mi nadolazi.
Ne snalazim se inače u tom kraju.
Kao prepoznatljivo lice,
kao poznata osoba,
ako osjetiš da ćeš dobiti proljev,
moraš naći zahod istog trena.
U protivnom, ako te primijete,
ljudi će se htjeti slikati i tome nema kraja.
Samo će nastaviti dolaziti.
Selfieji, grupne slike,
ponovno slikanje, ovo, ono.
Prilagođavanje. Objavljivanje na TikToku.
Ne smije ti govno curiti niz noge.
Morao sam naći zahod čim prije, bilo gdje.
Trebam bilo kakav javni zahod.
Ne mogu sad birati.
Uspio sam se dočepati
javnog zahoda.
Jedan od onih u kojima, ako postoji brava,
možeš se smatrati sretnikom.
Obično se može zatvoriti nekakvim žicama.
Ušao sam.
Ajme meni.
Morao sam doći k sebi
kad sam ugledao žućkasti čučavac.
Zamislite ovo.
Tu je jedna kadica s vodom,
četvrtasta,
s jedva nešto vode.
Jedva.
U njoj je stara napuknuta zdjela,
pritom i zahrđala.
Nad kadicom je slavina koja curi,
omotana je plastikom koja pomaže oko curenja.
Kanta je prepuna korištenog toaletnog papira.
Kao da je 300 ljudi bilo ondje taj dan.
Pod je mokar i blatnjav.
Ne možeš znati je li to nečija pišalina.
Pod je neravan.
I stoga pun lokvi.
Sve izgleda vrlo sumnjivo.
Nema kukica na zidu na koje možeš objesiti bilo što.
Samo prazan zid. Sranje.
I užasno je vruće.
Ali ne možeš sad u potragu za drugim zahodom.
Ne možeš,
jer će netko drugi zauzeti ovaj.
Moraš se nositi s tim.
Evo što sam učinio.
Prvo sam razradio strategiju
kako ću se nositi s ovim.
Dobro. Spustio sam hlače.
Spustio sam ih do gležnjeva.
Ne valja.
Jer tako mi govno
može pasti na hlače.
Dovraga.
Što ako ih skroz skinem?
Nemam ih gdje objesiti. Možda da ih prebacim preko vrata.
Ali u njima su mi mobitel i novčanik.
Vidio sam u nekom videu
da ti tako netko može odnijeti hlače.
Ne može jedan Nose Udom hodati okolo
i ispitivati: „Jeste li vidjeli moje hlače?”
To se ne smije dogoditi. Što da radim?
Sranje. Osjetim kako dolazi.
Ne mogu više zadržati. Što da radim?
U redu. Smiri se.
Znam. Skinut ću hlače i omotati ih sebi oko ruke.
Znate na što mislim?
Ne?
Svukao sam i gaće.
Da se bavimo time?
Samo upotrijebite maštu.
Tu su mi gaće.
Hoćete uvećani prikaz?
Za one koji ovo žele pokušati
slijedi upozorenje.
Pazite da vam šupak ne bude direktno iznad one krivulje u školjci.
Jer kad kakate,
fizika udara
učinit će da vas govno poprska.
Uneredit ćete si butine i omiljene tenisice.
Znate na što mislim? Koraknite naprijed.
Sad kad ste u dobrom položaju, glatko će skliznuti.
A zatim čučanj.
Samo naprijed. Polako.
Idemo. Još dolje.
Samo dalje. Bez stajanja.
Ali onda
oni s bolnim nogama i koljenima neće ovo moći dugo izdržati.
To je zato što se spuštate sve niže
dok ste u čučnju.
Da ne spominjem kako smrdi i vruće je. Još je gore jer je pod mokar.
Sad mi je samo trebalo…
Tonem sve niže, ali nisam još gotov.
Samo mi je trebalo…
nešto za što bih se uhvatio.
Ono što mi je baš trebalo
jest ono uže za koje su se žene prije držale tijekom porođaja.
Bože, pomozi mi. Nemam se za što uhvatiti.
Iskren sam sad. Srao sam i plakao.
Suze su lijevale niz obraze. Dovraga.
Što sam učinio da zaslužim ovo?
Suze su mi curile niz lice i istovremeno je govno izlazilo iz mene.
Na kraju više nisam mogao izdržati.
Pod je bio jako sklizak.
„Ne. Sranje, ne. Ne mogu više. Ne mogu.”
Stavio sam prste na pod.
Nikad nisam mislio da ću kakati u pozi…
kao kad igrač američkog nogometa ide na polaganje lopte.
Bilo je odvratno. „Moja ruka.”
Ali morao sam se tako pridržavati jer sam mislio da će mi koljeno pući.
„Prokletstvo”, mislio sam si dok sam kakao i plakao.
Nastavio sam.
A onda me vlastita težina nadjačala.
Ruka mi se tresla i grčila.
Morao sam spustiti cijelu ruku.
Sad je moja poza
podsjećala na junaka iz Osvetnika.
Kad je sve bilo gotovo,
mislim si: „Dovraga.”
Mogu li si odsjeći ruku?
To nije moja ruka.
Više ne.
Što da radim? Tko zna kakvu je gadost pipala?
Što da radim s tim?
Javila se zla pomisao.
Kadica je bila tu.
Kužite? Možda da napravim ovo?
Ali u sebi sam osjećao grizodušje.
Još me obzir nije napustio.
Drugi će ljudi to koristiti.
U redu.
Što onda da radim?
Znam. Ovako ćemo.
Gdje je zdjelica?
Uzeo sam zdjelicu i zagrabio malo vode.
Imala je rupe pa je voda kapala.
Ovako sam prao ruku.
Detaljno sam je prao malo po malo,
dok nije bila dovoljno čista.
Što sad?
Nema papira. Ne nosim maramice sa sobom. Nisam žena.
U redu. Navući ću hlače.
Izaći ću. Nitko ne mora znati.
Ali što ako sretnem obožavatelje?
Fotografija s leđa razotkrit će mrlje na guzici.
To bi mi uništilo ugled.
Kako da operem guzicu? Probajmo opet sa zdjelicom.
Zagrabio sam vode. Kapala je.
Što sad? Ovo će biti nered. Možda da probam ovako?
Ja nisam Jackie Chan. Ne mogu podići nogu na zid i prskati se
vodom po guzici.
Sranje! Kako ću se izvući odavde?
Misli. Moram misliti.
Čekaj. Znam.
Uspio sam. Reći ću vam kako.
Mačji kašalj.
Ovako je složite.
I gotovo.
Ovo je…
da vas malo zabavim.
Znate, na koncertima K-popa,
korejskih izvođača,
obožavatelji obično polude
ako izvođač obriše lice o maramu ili nešto slično.
Obožavatelji se tuku za to.
Vrište: „Moje!”
Vi se nemojte tući.
Bacit ću vam je.
Ne želite?
-Želite? Zezate me. -Ja želim. I drugu.
Bolje samo jednu.
To je par čarapa. Znate?
Ja imam jednu, vi drugu.
Uglavnom, zbog tog incidenta…
Shvatio sam da imam lošu karmu
sa zahodima.
Nakon toga sam mnogo donirao za izgradnju zahoda u školama, hramovima.
Obično kada ljudi čine zasluge, mole se za stvari
poput dugovječnosti, sreće, zdravlja,
odlaska u raj, i tako to.
Ja ne. Ja si mislim:
„Kad god dobijem proljev,
neka zahod bude u blizini.
Obični zahod sa svjetlom, čistom vodom,
zdjelicom, papirom i zasunom na vratima.
I da u njemu nema zmija, žaba, macaklina itd.
Neka me uvijek dočeka dobar zahod.
Amen.”
Eto, to više ne toleriram.
Još jednu stvar više neću tolerirati.
Nije predmet, nije osoba.
To je…
duh koji mi živi u kući.
Pričao sam o njemu prošli put.
Još je ondje.
Ne znam što ću s njim.
Pa sam doveo u kuću Oum Oim iz Šestog čula.
Moja je kuća na tri kata, kao što sam spomenuo.
Živim na posljednjem.
Na drugom je ured. Prvi je kat za sastanke.
Oum Oim ušla je u moju kuću
i dizalom došla na treći kat.
Ušla je u dnevni boravak,
koji je dugačak 12 do 15 metara.
To je otvoreni prostor.
Recimo da je dizalo ovdje.
A ovo ovdje je
zid prije spavaće sobe.
Ovo su vrata spavaće sobe.
Ovo je zid.
Spavaća je ovdje.
Izašli smo iz dizala.
Oum Oim je hodala okolo koristeći šesto čulo.
Bio sam iza nje. „Je li još tu?”
Som, prva osoba koju sam doveo,
kaže da je duh sjedio ovdje.
Da je sve vrijeme sjedio.
Oum Oim se približila i pogledala.
Rekla je: „Ne, nije ovdje. Mogu li ući u spavaću?”
Otišli smo u spavaću.
„Ondje, kod uzglavlja kreveta.”
Sranje. Ja sam stalno mislio da je u drugoj sobi.
„Kako je došao ovamo, pratio nas je?” „Ne, ovo je njegova kuća.”
Molim? „Zašto je ovdje?”
„Svaku te noć gleda dok spavaš.”
Sranje.
„Kako me gleda? Kako, Oum Oim?”
„Evo. Ovako. Ti ovdje spavaš.
On stoji ovdje ovako.”
Koji vrag?
„Vidim što radi. Kod uzglavlja je
i kod nogu.
To je sve njegov teritorij. Tu on živi.”
Molim?
„Želiš li mu nešto reći?”
Ovako je to bilo. Oum Oim stajala je ovdje.
Točno ovdje.
Rekla je da je duh ondje.
A ja sam bio ovdje.
„Želiš li mu nešto reći?”
Ovo je kao da imam prevoditelja.
„Pitaj ga
odakle je i što ovdje radi.”
„Rekao je da je drevni Tajlanđanin
koji je umro ovdje i živio je ovdje mnogo prije nego što si se ti doselio.
Davnih je dana ovdje bio kanal za transport tereta.
Ovdje je umro.”
„Kako izgleda?”
„Crn, visok i poprilično krupan.
Na sebi nosi bedreni povez.”
„Zašto je ostao ovdje?”
„Kaže da mu se sviđa.”
„Od svih mjesta?
Idi u neku drugu kuću, mnogo su ljepše.”
„Kaže da ovdje zasluga ima u izobilju. Nema ih toliko u tuđim kućama.
Ovdje ima mnogo zasluga i predanosti.
To dobije ovdje.”
Između mamine kuće i moje
stoji stablo tamarinda debljine dva zagrljaja.
Golemo stablo. Više od ove pozornice.
„Oum Oim, možeš li mu reći da se preseli na stablo tamarinda?
Ovdje stvara nevolje. Neka ide na stablo.”
„Kaže da je ondje prevelika gužva.”
„Pitaj ga zašto mi stalno kucka kod uzglavlja.
Smeta mi to.”
Ovako to zvuči. Svake večeri isto.
Posvuda.
„Kaže da je to zato što si bezobrazan prema njemu.”
To je istina.
Na cijelome svijetu
jedino ja znam da radim ovo.
Živim sam.
Kad se otvori dizalo, kraj neosvijetljene sobe
moram prvo proći na putu do spavaće.
Ja…
Kad god prođem, naježim se.
Kad se čovjek uplaši, obično to izražava agresijom.
Tako se mi nosimo sa strahom.
Kad se dizalo otvorilo, znao sam.
Osjećao sam da sjedi ondje.
Pa sam oponašao tetu Rattanu.
„Seronjo!
Da se nisi usudio, seronjo!
Drži se podalje.
Ljudi i duhovi ne idu zajedno. Da se nisi usudio uplašiti me.
Karma će te gadno kazniti. Seronjo!”
Onda sam zatvorio vrata.
Mislio sam da će ga to udaljiti.
A onda saznam da me gleda kako spavam.
Pomislio sam: „Čovječe!”
Već sam uplašen. Što da kažem?
„Oum Oim, imam pitanje. Što da mu kažem?”
Dođem s posla kući. Izađem iz dizala.
„Jesam li ti nedostajao?
Žudiš li za zaslugama?
Hoćeš zasluge? Poslat ću ti.
Imam ih okusa mlijeka, Nutelle i KitKata. Mljac.
Oum Oim, pitaj ga za mene.
Što želi u zamjenu da ode?”
„Želi da mu izgradiš kuću za duha.”
„A što kaže na malu kuću za duha, može tako?”
Mislio sam na one moderne kuće za duhove.
Mogao bih uzeti najmanju da ide uz uređenje.
Stoga sam rekao da pristajem na malu.
Može li ona biti dolje kraj kupaonice?
„Kaže da nije dostojanstveno.”
Duhovi imaju dostojanstvo?
Kažu da duhovi imaju hijerarhiju, staž, svejedno.
Kako god, nije pristao.
„Hoćeš li mu izgraditi kuću?” „Neću.”
Oum Oim kaže na to: „Onda to znači da ideš protiv njega.”
To su bile njezine riječi: „Ideš protiv njega.”
„Oum Oim, pa što? Možeš izvesti ritual,
strpati ga u vrč i utopiti u rijeci.”
Ali Oum Oim odgovara: „Vidim duhove, ali ne mogu ih otjerati.”
I što sad? Ona mi kaže: „Ne znam. Sad si protiv njega.
Već je 23.00. Moram ići voditi emisiju.”
Što ću sad? „Moram ići”, kaže ona.
„Ali moram te upozoriti. Noćas ćeš možda teže spavati.”
I onda je otišla.
Ostao sam prepušten sam sebi.
Bio sam zabrinut jer sam bio zbunjen. Nazvao sam Oum Oim.
„Zar nemaš nekakve zaštitne mantre da ga otjeraš ili tako nešto?”
„Imam.” „Možeš li mi ih poslati?”
„Možeš skinuti jednu, potraži u Googleu.”
„Koja je to mantra?” „Svejedno je koja.” I ostalo je na tome.
Vratio sam se u sobu. Kako ću sad spavati?
Rekla je i da je duh sad raspižđen.
Ja sam mrtav čovjek.
Pozvao sam društvo: Konga Huayraija i Bell Kanitthu.
Oni žive u blizini.
Kad su došli, Kong mi kaže: „Tu sam.
Ja ću se pobrinuti za njega.”
Ponudio sam mu krevet. Rekao je: „Spavat ću na podu sa ženom.”
Pripremio sam im krevet na podu.
Ovo je uzglavlje kreveta. Ja spavam ovdje.
Noge su u onom smjeru. Glava mi je ovdje. Kong i njegova žena su na podu.
Kad spavam, mora biti potpuni mrak. Jedino tako mogu zaspati.
Ali krajičkom oka sam vidio svjetlo.
Bilo je oko ponoći. Otvorio sam oči.
Kong i njegova žena bili su svatko na svom mobitelu.
Bio je potpuni mrak. Ali od ekrana su im brade svijetlile.
Kao da sam imao dva tijela donora u sobi.
Sad se još više bojim.
„Kong! Što to radite u ovo doba?”
„Čekaj, još nisam mrtav. Samo malo.”
Napokon su završili igricu i zaspali.
U 2.30 osjetio sam kako mi nešto miče krevet.
Nešto poput potresa. Trznuo sam se.
Kao da velika ruka golemog Tajlanđanina to radi.
Što se događa?
Onda je nešto teško pritisnulo madrac.
Madrac se udubio. Doista.
Pripremio sam se da ću se usrati od straha.
Očekivao sam to.
Kad se sve to dogodilo, povikao sam: „Kong, pomozi mi!”
Odmah se odazvao. Bio je kraj kreveta. „Tu sam.”
„Kong, duh mi miče krevet!”
„Ja sam gurnuo krevet.”
„Zašto?”
„Htio sam u kupaonicu i zbunio sam se.”
Mislio je da je u svojoj sobi i da je krevet s ove strane.
„Nešto se nagnulo nad mene kao da me želi zadaviti.”
„Ja sam pritisnuo krevet.
Kad sam se udario u nogu, pao sam licem na krevet.”
Oum Oim nije mi mogla pomoći s duhom.
Obratio sam se drugoj osobi, Beeju, ambasadoru duhova.
Bee me posjetio.
On se doimao kao vrlo obrazovan istjerivač duhova.
Došao je. Ista stvar. Dizalo se otvorilo.
„Daj da pogledam”, rekao je.
„Nema tu ničega. Ni ovdje. Mogu li u tvoju spavaću?
Eno ga ondje.”
Isto mjesto. „Ondje je.”
„Kakav je? Kako izgleda?”
„Pa, nije duh.
Demon je.”
Kao da duh nije dovoljno strašan.
Koji vrag je demon?
„Demoni su…
Oni su mnogo strašniji.
A također…”
„Kakav je?”
„Poput Golluma, kako si opisao, ali još odvratniji.
I veći je.”
„I što sad?”
„Ni on ne traži zasluge.”
„Kako je dospio ovamo?”
„Mislim da te netko prokleo.”
Baš je eskaliralo.
„Prokleo? I što da sad radim?”
„Daj mi minutu. Moram meditirati. Pričekaj me vani.”
Bee je zatim ovako meditirao.
Poslije me pozvao unutra.
„U ovoj je sobi ukleti predmet.
Vidio sam neki crveni zapis.”
Ajme. U mojoj su sobi krevet, noćni stolić i flat-screen TV.
Nema ukrasa. Vrlo minimalistički.
Pitao sam gdje je taj zapis. „Probajmo okrenuti krevet.”
Okrenuli smo ga i našli neki kmerski zapis crvenom bojom.
Zapis na kmerskom. „Ozbiljno?”, pitao sam se.
„Čekaj. Vidim još jedan”, kaže Bee.
Opet smo okrenuli krevet. Bio je ispod kreveta.
Dva ispod kreveta. Bio sam u šoku.
Dovraga. Je li ovo istina?
„Evo još jednog”, doda Bee.
Molim? Nema više ničega u mojoj sobi.
Ali bio je još jedan pod stolićem.
Isti rukopis. Također crvene boje.
„Što je ovo?”
Nisam mogao vjerovati.
Pomislio sam da je stolar to možda učinio.
Kambodžanski stolar koji možda
voli crtati grafite.
Možda voli ostavljati rezbarije.
Ali krevet i noćni stolić
kupljeni su odvojeno.
Kako je zapis završio na oboje?
Bee je rekao: „Netko je bacio kletvu na tebe. Napravili su ovo
i također prizvali demona.
Demona su uputili da te progoni.”
Koji vrag? Što da sad radim?
„Ja samo vidim stvari. Ne mogu riješiti problem.”
Da vama kažu da vas je netko prokleo, što biste učinili?
Nije da baš mogu naći „obrt za uklanjanje kmerskih kletvi”.
Ne znam što mi je činiti.
I dalje živim s njim.
Bee se vratio voditi svoj kafić.
Ja sam ostao nositi se s ovim.
Sranje. Što da sad radim?
Živim s demonom.
I dan danas živim s njim.
Ne želim to tolerirati, ali moram,
jer ne znam što da učinim.
Prije nego što je Bee otišao, pitao sam ga:
„Nemaš ništa što bi mi pomoglo da ovo otklonim?”
Rekao je: „Pokušaj se sjetiti.
Vidim datum, sedmi, prije sedam godina u rujnu.
Ta je osoba bacila kletvu na tebe.”
Prije sedam godina?
Ne mogu se sjetiti ni što sam radio prije sedam sati.
Uglavnom, i dalje živim s njim.
Kako mi to uspijeva?
Rekao bih da je to zbog mog iskustva zaređenja.
Nakon što sam bio zaređen, rekao bih da je um kao mišić.
Uz malo vježbe postaje snažniji.
Nakon što sam se zaredio,
vidio sam i gore stvari.
Hram u kojem sam zaređen je u oblasti Phan.
Na brdašcu usred šume.
I…
Bio sam izoliran.
Moje odaje bile su oko 500 m udaljene od ostalih redovnika.
Želio sam živjeti skromno,
sam i bez previše struje, da vidim mogu li ja to.
U početku je bilo teško.
U hramu je bilo šest pasa.
Stalno su zavijali kraj odaja.
Kako su samo zavijali
oko 19.30 ili 20.00 navečer.
Tad bi obično počeli.
Kao u filmu strave i užasa.
Upravo tako.
Nije zavijao sam jedan pas.
Zavijali su u zboru.
Veliki orkestar.
Bio sam prestrašen.
Nije bila sezona parenja, ništa slično.
Zavijanje me plašilo.
Tijekom prvih nekoliko noći nasamo,
išao sam pitati starijeg redovnika zašto zavijaju.
On me baš utješio. Rekao je da vjerojatno vide duhove.
Možda visoki demon traži zasluge.
Pitao sam drugog redovnika. On je rekao:
„Da, to je zato što se u selu u podnožju
netko objesio.”
„To sad možda visoki demon traži zasluge
od tek zaređenog redovnika.
Podosta je moguće.
Prihvatio sam to.
Moguće je da je to visoki demon. Jer da je običan duh,
ne bi imao tako visok glas.
Visoki demoni su visoki, zar ne?
Psi su vjerojatno razgovarali:
„Vidiš li ga?”
„I ja ga vidim.”
„Visok je kao osmerokatnica.”
Prolazili su dani i mjeseci.
Um mi je bivao sve jačim. Odlučio sam to izbaciti iz sebe.
Htio sam razgovarati jer nakon obreda moram meditirati.
Zvukovi su mi veoma smetali.
Činilo se jako blizu.
I tako sam meditirao i dogovorio se s demonom u glavi.
„Čuj. Visoki demone.
Mi se ne poznajemo.
Počašćen sam tvojim prisustvom.
Želiš zasluge, zar ne?
Posvetit ću ti svoje tako da pronađeš svoj mir.
Kad to primiš, molim te, umiri se.”
Sve sam mu to u mislima rekao,
i čim sam mu rekao da se umiri,
psi koji su dotad zavijali…
Stali su kao da je netko izvukao utikač.
To mi je samo potvrdilo da je to doista bio demon!
Nakon toga, demon se razmazio.
Svake večeri oko 19.30 ili 20.00
pored mojih odaja,
morao sam mu davati zasluge.
Kad ponavljamo stvari, um se navikne.
U tom smislu, demon u mojoj kući nije tako strašan.
Vidio sam i gore.
Kad sam se razredio i vratio kući,
razgovarao sam sa svojim demonom.
Ili drevnim Tajlanđaninom. Svejedno.
Zatvorio sam vrata, pogasio svjetla i meditirao.
Započeo sam razgovor.
Pretpostavljao sam da je tu negdje.
„Netko te možda poslao ovamo.
Učini ono zbog čega su te poslali.
Možeš me možda zadaviti.
Ili se pojavi preda mnom. Učini to.
Ja te čekam ovdje.”
Nastavio sam meditirati i čekao da dođe.
Čekao sam da me zadavi.
Istinita priča. Mislim, kako god.
Ako me zadavi duh, u redu mi je to.
Dosta sam toga učinio sa životom.
Sad samo ponavljam stvari. Ne marim za smrt.
Osim toga, da me duh zadavi, to bi bio čisti klasik.
Ne događa se to inače.
Prošlo je sat vremena. Nije došao.
Prošla su dva sata. Nije došao.
Prošlo je više od dva sata, još nije došao.
Završio sam s meditiranjem.
Onda sam shvatio.
Možeš samo proizvoditi zvukove.
Ne možeš me ubiti.
U tom smo slučaju kompatibilni.
Nije to loše.
Samo ti kuckaj. Ja ću živjeti svoj život.
Gledaj me kako spavam.
Nije to tako loše.
Kod uzglavlja mog kreveta je svjetiljka. Zakrivljena.
Ne škodi imati još jednu.
I dan danas živimo zajedno.
Mogu živjeti s njim, nije problem.
U glavi mu se čak i rugam.
Je li to sve što možeš?
Jer da sam ja duh,
ne bih stao kod izvođenja zvukova
za one koje želim progoniti.
Osobo koja na mom pogrebu otvoriš moj lijes bez mog pristanka,
progonit ću te.
Duhovi imaju moći.
Evo malo osnova o duhovima.
Nevjernici neka shvate ovo kao zabavnu priču.
Duhovi imaju moći različitog stupnja.
Kao što mi ljudi nemamo jednako novca.
Imamo različite stupnjeve kupovne moći.
Seoski poglavar, na primjer, ima moć samo unutar svog sela.
Guverneri bi mogli imati veću moć.
Premijeri imaju veliku moć.
Moć da vladaju cijelom zemljom.
Ali ako je zlorabe, mogla bi im izgledati kao ova danas.
Duhovi imaju brojne moći.
Mogu utjecati na vas ili vas zaposjesti.
Mogu vas zaslijepiti, začepiti vam uši. Čuli smo takve priče.
Odemo u daleki hotel i slavina se sama otvori.
Duhovi to mogu. Voda poteče. Svjetla se ugase.
TV se sam uključi. Svjetla se ugase u cijeloj zgradi.
Imaju različite moći i smicalice.
Mogu se pojaviti blizu. Mogu pokazati noge.
Neki pokažu utrobu. Mogu vas paralizirati u snu.
Duhovi imaju moći.
I zato, kad umrem,
mislim da ću imati iznimne moći.
Kad pustiš vodu u školjci, učinit ću da je voda preplavi.
Što više povlačiš, to više preplavljuje.
Kad budete izlazili iz kabine, proći ćete kraj osobe koja ulazi.
Osramotit ćete se. Bit ćete ta osoba.
Progonit ću vas na takve male bolne načine.
Onaj ispravni bide?
Učinit ću da voda ide tako sporo
da ćete je morati sakupljati u dlan.
Ili ću tako pojačati pritisak
da vam prereže hemoroide na pola.
Trgovački centri imaju desetke kabina.
Bit ću ona osoba koja spušta sve poklopce.
Inače, u Japanu,
uđete li u kabinu gdje je poklopac spušten,
to znači da je školjka upravo oprana.
Onda ste prvi korisnik. Japanci imaju mnogo povjerenja.
Ali u našoj zemlji,
ugledate li spušten poklopac,
to je poruka.
Sve ću ih spustiti.
Zašto? Da osjetite uzbuđenje kopanja za zlatom.
Hoćete li naći
grumenje zlata,
zlatne poluge,
ili zlatne ukrase?
Ako trebate antigenski test,
progonit ću bolnicu ili zaposjesti medicinsku sestru
da upotrijebi krivi kraj brisa.
Bio sam na lokaciji za testiranje na COVID gdje ostaješ u autu.
Bilo je to u ranoj fazi pandemije.
Samo sjediš u autu.
Onda vam medicinska sestra pokrivena od glave do pete uzme bris.
Znate njih? Mislim da su,
prije nego što su postale bolničarke bile sportašice u mačevanju.
Jesu li uopće prošle obuku?
Oni bi zabile tu stvar, ja bih se povukao. Svatko bi se povukao. Ja jesam.
Kažu: „Ne mičite se.”
Kako ne? Doslovno nasrćete.
I prate vas. Prate vas i uzmu bris.
Htio sam ih odgurnuti nogom.
Dva centimetra si mi od mozga.
Nije to čak ni tako teško.
Kad si sami radite bris, znate.
Znate koliko daleko ide. Ovako uđe.
U dva dijela: prvi dio, a onda zabaciš glavu.
Tako prođe kroz to tajnovito područje.
Kad stignete tamo, vrlo ste blizu nazofarinksa.
Kad ga bris dotakne, znat ćete.
Onda lagano rotirate bris.
Tad krenu suze.
Milina. Ozbiljno.
Ja sam seksualno neaktivan starac.
Ovo me zadovolji.
Želim bris nosa tri do četiri puta na dan.
Ako ste ludi za dizajnerskim torbama, zaposjest ću vaše dijete,
nećakinje i nećake.
One ograničene serije torbi od aligatorove kože i tako to?
Natjerat ću vaše dijete da ih išara.
Kad to vidite, reći ćete: „Ne, ne, ne.”
Tragovi olovke vrlo su tanki.
Osobito od onih Horse olovki. Svisnut ćete.
Vas dame uzruja i najmanja ogrebotina.
Nitko je drugi ne vidi. Samo vi.
Kad izađete, skrivate tu stranu torbe.
Kad je stavite na policu, još razmišljate o popravku u Parizu.
To vam je kao kamen na srcu.
Takvo proganjanje boli.
Kad dođete pred trgovački centar
i parkirate se u rikverc,
učinit ću da morate odgovoriti na telefonski poziv.
Parkirate se. Izađete.
Nakon kupovine se vratite.
„Gdje sam ono parkirala?”
A kad odlazite s parkirališta, zaboravite karticu.
Ne možete je naći. Dođete kući. U torbi je.
Tako će to biti.
Ako vam muž dobije bonus,
mislit ćete da će vas odvesti na put negdje izvan grada,
možda na Maldive,
ali ja ću ga natjerati da potroši novac na veliki motocikl.
Dobit ćete glupu kacigu
i kožno odijelo koje nikad nećete nositi.
Muž će vam biti sav kul na svom velikom motociklu,
osjećat će se kao Andy Lau.
A vi ćete se držati za goli život.
Muž će se osjećati super. A vi se snađite.
Ako ne idete s njim, on neće znati kamo da ide.
Vruće je i sparno. Idete s njim. Onda će htjeti ići na dug put.
Od Bangkoka do Chiang Raija možda?
A vi se i dalje držite, kacige vam se sudare pri kočenju.
Ako imate plitak san ili nesanicu, neću vam doći u tom obliku.
Bit ću komarac. Samo jedan.
Čim ugasiš svjetlo, ja izlazim.
Morat ćeš upaliti svjetlo i tražiti me.
Sretno s tim.
Misliš da sam uhvaćen. Pogledaš, ali nema me.
Bit ću taj komarac.
Ako se bojite macaklina, onda ću ja
zaposjesti tijelo jednog
i prilijepiti vam se za šajbu auta.
Kad izađete na autocestu, vidjet ćete me pred sobom.
Vidjet ćete moju crveno-zelenu utrobu.
Na autocesti. Nema bijega.
Poprskate staklo tekućinom za brisače.
Evo ti. Još si tu?
Evo vam, brisači!
Umri, macakline. Što? Još si tu?
Sad je na vozačevu prozoru.
Bliže nego ikad prije.
Tu je. Spuštate prozor
u nadi da će macaklin otpasti i skončati na autocesti.
Ali on onda uđe.
Kad perete čarape,
uvijek ćete izgubiti jednu.
I to u perilici.
Osobito one najdraže s likovima iz crtića.
Jedna čarapa uvijek nestane kad vadite stvari iz perilice.
Onda još jedna, i još jedna.
Sve su vam čarape rasparene.
Izgledat ćete kao luđak s različitim čarapama.
Držite rasparene na gomili.
Šest mjeseci kasnije, još im niste našli drugu.
Izgubite nadu i pobacate ih.
Tad ja nastupam. Polako ću vam vraćati nestale čarape.
Kad kupujete u supermarketu krajem mjeseca,
u Big C ili Tesco Lotusu,
stvarat ću vam probleme.
Naletjet ćete na neku tetu na blagajni ispred vas.
Blagajnica kaže: „Gospođice?
Niste izvagali mango. Nema barkod.”
Ajme. Čekat ćete zauvijek. Teta ga ne želi otići izvagati.
Blagajnica ima mnogo posla. Nema osoblja.
Zaglavit ćete ondje dok ne puknete.
Onda ćete otići u drugi red. I čekati i čekati na red.
Napokon.
„Poštovani,
deterdžent koji ste uzeli je na promociji.
Drugi je besplatan.”
Što sad? „Ako želite besplatan, morat ćete otići po njega.”
U žurbi ste.
I pohlepni.
Pohlepa pobjeđuje. Napustite red.
Kad se vratite,
svi su redovi dugački.
Ona teta je u najkraćem redu. Opet stanete iza nje.
Ali kolica su joj puna.
I koristi nešto što se zove
„popust na ukupan iznos”.
Dame znaju o čemu govorim.
Potroši 800 bahta i platiš 40 bahta manje.
Ajoj. Budite spremni.
Blagajnica će sad morati sve pretipkavati
jer mora grupirati stvari u setove od 800 bahta.
„650 bahta… 680…
Dajte mi taj kupus.
Joj, s kupusom je 900. Izvadite ga. Stavite ovo radije.
Zamijenite čaj. Čaj može čekati.
Dajte mi sad deterdžent za rublje.”
Utipkaj. Briši. Utipkaj. Briši.
O, Bože. Želim pobjeći odavde. O, Bože.
Prvih 800 je gotovo.
Na redu je još mnogo toga.
Na kraju dobije još tih kupona. Ciklus popusta se nastavlja.
Račun za računom. Nastavlja se.
Napokon posljednji set. Još malo pa gotovo.
„Ukupno je to 650 bahta.
Trebate još stvari da račun bude 800.”
Ajme. Čekanje se nastavlja.
Čekate svoj red.
Napokon ćete se izvući odatle. Zakoračite.
Blagajnica stavi dolje onu oznaku.
„Žao mi je, kraj smjene. Koristite drugi red.”
Ono što ne želim učiniti, izbjegavam.
Ali ono što nikada nisam radio, uvijek nađem način da pokušam.
Što se mene tiče, vidite,
ja ne želim provesti ostatak života putujući po svijetu
ili skačući bungeejem.
Nije to za mene. Ja volim misteriozne stvari.
Zanimaju me stvari koje tjeraju da se pitate je li to istina.
Poput nagi.
Jesu li nage stvarne?
Otišao sam po zasluge u Chiang Rai.
Išao sam s Kongom Huayraijem i njegovom ženom,
Palmy, i njezinom prijateljicom Jae Nam, sponzorirati sliku Buddhe.
Dok smo bili ondje, opat iz samostana u provinciji Nan
tražio je donaciju i ja sam dao prilog.
Rekao je: „Hvala što pomažete izgradnju smještaja za redovnike.
Pozvao bih vas u samostan.
Lord Naga ima dar za vas.”
„Lord Naga? Ima dar?”
„Da. Zatražit ću dar od Lorda Nage osobno.”
Zanimljivo.
Pitao sam Palmy.
„Da odemo po dar od Lorda Nage?”
Ona pita je li stvaran.
„Ako jest, vrijedi pokušati.”
I tako smo se zaputili tamo.
Stisnuli smo se u kombi od Chiang Raija do Nana.
Trajalo je preko četiri sata.
U Nanu je samostan bio u šumi.
Bilo je oko šest navečer. Sumrak.
Samostan je bio okružen šumom i u izgradnji.
Netom je podignut.
Pola beton, pola drvo.
Bio je otprilike ovoliki. Duljine ove pozornice.
Dio pored redovničkih odaja
bio je u izgradnji, to je paviljon za koji smo dali donaciju.
Deset metara dalje bilo je jezerce s lotosima bez lotosa.
Bilo je to staro jezerce veličine košarkaškog igrališta.
Ispred redovničkih odaja nalazio se stol.
Na njemu je bila riža umotana u lišće banane u obliku nage.
Bio je tu i zvučnik visok kao onaj stolac s mikrofonom na njemu.
Crvena i narančasta svjetla vodila su opata
kroz šumu da se ne izgubi.
Kad smo stigli, činilo nam se tako napušteno.
Sunce je zalazilo. Padao je mrak.
Tu su bila dva redovnika, opat i predstojnik.
Predstojnik je vodio ceremoniju.
Opat nas je zamolio da sjednemo.
Razgovarali smo. Poslužili su nas vodom.
Predstojnik nas je obavijestio:
„Lord Naga donijet će svoj dar u devet večeras.”
Čavrljali smo. Nismo imali gdje jesti.
Svuda je bila šuma.
Čavrljali smo.
Šetali smo okolo do devet.
Predstojnik je došao reći:
„Lord Naga je odgodio za deset.”
Pitali smo zašto.
„Kaže da netko u ovoj grupi nema poštovanja.
Ako ga ne poštujete, neće vam dati dar.”
Nisam znao tko je to.
Ne mogu tek tako ispitivati tko je.
Ne. I tako smo čekali deset sati.
Čavrljali smo s redovnicima.
Opat je sjedio ovdje,
Kong Huayrai ovdje,
Jae Nam ovdje, a ja ovdje.
Palmy je na vratima, ni vani ni unutra.
Palmy ovako stoji.
Kong upita opata:
„Oče, ne znam zašto,
ali srce mi počne brzo kucati kad sam u blizini rijeke Mekong.
Kao da ću se onesvijestiti.
Dobar sam plivač, ali bojim se ući u vodu.”
A opat mu kaže: „Bio si naga u prošlom životu. Jesi li znao?”
„Ozbiljno?”
„Sve što ima veze s nagama, učinit ćeš dobro.
Poput pjesama koje pišeš.”
„Tako je. Pisanje pjesama mi ide.
Probudim se i riječi samo izlaze.”
„To je to.
Nadahnjuje te tvoja žena naga.
Imao si nagu za ženu.
Onda si se rodio kao čovjek.
Ona te i dalje čeka.”
Kong kaže: „Nije ni čudo da sa svakom brzo prekinem.”
„Da, ona ti otežava.”
A ja si mislim: „Ne, samo voliš flert.”
Kong doda: „Sad kad sam oženjen,
bojim se da ćemo se razvesti.
Mogu li to ikako spriječiti?”
Opat mu kaže: „Što kažeš na ovo?
Idi pjevati nagi.
Pjevaj onu svoju pjesmu.
'Khu Khong.'
Pjevaj to nagi.”
„A gdje je naga?”
„Ondje.
Jezerce je dom Lorda Nage.
Možeš mu ondje pjevati.
On će to priznati i sve će biti dobro.”
Kong mu je vjerovao i krenuo je.
Mikrofon je bio ondje
na zvučniku.
U šumi je bio mrkli mrak.
Nije ni u samostanu bilo mnogo svjetla. Ili nimalo.
Kong je počeo pjevati.
Nije pjevao nasilu, baš se unio.
Gdje god ima ljubavi…
Kao da ga sluša njegova žena naga.
Dok je prava žena bila unutra.
Nije važno tko je
Bit će tu, neće nestati…
Kako vrijeme prolazi
Plakao je. Stvarno.
Bilo je čudesno. Plakao je dok je pjevao.
Dok je pjevao, njegov je glas odjekivao.
Jae Nam je sjedila pred opatom.
Opatov stolac bio je malo podignut.
Imao je zdjelu za milostinju sa svetom vodom
i snop trakica bambusa.
Uobičajene stvari u samostanu.
Odjednom se Jae Nam sva uzbudila kao da je zaposjednuta.
Ima yantra tetovaže po tijelu.
Brije na crnu magiju, tetovaže i svetu vodu.
Štuje svete predmete. Ima i tetovažu tigra na leđima.
Odjednom je skočila. Nije više bila svoja.
Bila je… tigar.
Ona je tigar. Ovo je loše.
Skočila je onako kao na snimkama
rituala inicijacije.
Jae Nam je prokleti tigar.
Koji vrag? Odskočio sam.
Leđa su mi bila uza zid.
Svi su se razbježali.
A vani…
Bit ću tu
On nije imao pojma da unutra imamo tigra.
Podovi su se tresli.
„Oče, pomozi nam”, zapomagao sam.
Opat je imao posudu sa svetom vodom. Zgrabio je snop bambusa i pjevao…
Prskao ju je svetom vodom, ali nije se smirivala.
Samo je dodavao ulje na vatru.
Još je više poludjela.
Nitko se nije usudio zaustaviti je. „Jae Nam, što ti je?”
A vani…
Jae Nam je i dalje tigar.
„Oče, molim vas, pomozite!”
Već ju je poprskao svetom vodom i nije upalilo.
Ponestalo mu je ideja.
Preturao je po stvarima oko sebe
i pronašao školjku,
poput onih na obalama Bang Saena ili Rayonga.
Bila je dugačka oko 30 cm.
Nije znao što učiniti. Bio je zaprepašten.
Bacio je školjku na Jae Nam.
Školjka ju je udarila i otkotrljala se.
I što je bilo? Tigrica je podigne s poda.
Zašto, pitate se? Da puše u nju.
Koji vrag?
Nije bilo melodije. Samo zrak.
Tigar je puhao.
A vani je
pjevač plakao svojoj ženi nagi.
Ma što bude, ostat ćemo jaki
Palmy je bila na vratima.
Promatrala je oba događaja. Vidjela je sve što se zbilo.
U tami, Palmy je uzviknula:
„Koji kurac?
Previše religije.
Zašto smo ovdje, Nose?”
Ne znam ni ja! Nisam očekivao da će ovako eskalirati.
Jae Nam je i dalje puhala…
dok nije ostala bez daha i onesvijestila se.
Pitao sam se: „Kakav je ovo multiverzum?
Kako sam završio ovdje? Zbunjen sam.”
Kad se Jae Nam onesvijestila,
svi su se polako smirivali.
Donijeli su joj vode da pije.
Tajming je bio savršen. Kong je otpjevao, vratio se i obrisao suze.
Ušao je i pitao što je s Jae Nam.
A koji je vrag tebi?
Zatim je predstojnik završio ceremoniju i izašao.
Savršen tajming.
„U redu, ljudi.
Lord Naga je spreman.
Možete po svoj dar.”
„A kamo, Oče?”
„Ti, mladiću, uđi u jezerce.”
„Zašto ja?”
„To je dom Lorda Nage.”
„Mi?
Želite da uđemo u njegov dom?
Da nas pojede za večeru?”
Bio je mrkli mrak. Nije bilo svjetla.
Imali smo samo svjetiljku iz hrama i svjetiljke na mobitelima.
Bili smo prilično ošamućeni, pa smo krenuli za opatom.
Opat je zatim rekao: „Dame ne mogu unutra.
To prkosi njegovim moćima.
Menstrualni ciklus negativno utječe na njegovu moć.”
U redu, cure ne idu u jezerce. Palmy, ne možeš unutra.
Dok smo se mi bavili time, Jae Nam je već ušla u jezerce.
Nije se smatrala ljudskim bićem.
Bila je tigar.
Nismo se usudili zaustaviti je da nas ne ugrize.
„Oče, ona je već u jezercu.”
„Pa, ne znam…
U redu.”
U tom lotosovu jezercu veličine košarkaškog terena
držali smo se za ruke.
I hodali jedno uz drugo s jednog kraja na drugi.
Nađemo li nešto, trebamo pokupiti. To je nagin dar.
„Dobro, odavde gore izvest ću ceremoniju”, rekao je opat.
Zapalio je svijeću.
Čuo se zvuk povjetarca,
zvuk cvrčaka, i sve je obavila tama,
kao i naša nelagoda od straha.
Kad sam ušao, voda mi je bila dovde.
Hodali smo po mulju na dnu.
Bilo je to negdašnje jezerce lotosa.
Nisu nicali novi. Ostale su samo osušene stabljike,
koje su nam iritirale stopala dok smo hodali.
Svakim korakom stvarali bi se mjehurići.
Osjetio se oštar vonj. Ali mi…
Ne znam zašto smo to činili, ali već smo dogurali daleko.
Opat kaže: „U redu.”
Glas mu je bio blag, ali mogao si ga jasno čuti u tami.
„Nađete li nešto, ne vičite.
Ne radite buku. Nije to ništa.”
Što?
U jezercu sam. Ako naga dođe,
obavije me i počne mi glodati nogu,
trebam li doista šutjeti?
Da samo potonem?
Ozbiljno?
Bio sam zbunjen. Svi su bili uplašeni. Ja, Palmyna prijateljica,
vozač, svi muškarci, znate?
Samo je jedna osoba bila vesela.
Bivša naga.
Kong Huayrai. On je plivao, prepustio se.
Plivao je leptir stilom. Jer tako plivaju nage.
Plivao je i uživao u trenutku.
Išao je kući, k svojoj ženi.
U tišini se čulo samo šljapkanje u vodi.
A opat je pjevušio svoje mantre.
Odjednom je rekao:
„Gđice na obali,
pjevajte sa mnom.
'Itipiso' napjev.
Pjevajte sa mnom.”
Žena na obali
bila je nitko drugi nego
Eve Pancharoen,
naša draga Palmy.
U potpunom mraku
šume
čuo se
Palmyn glas kako pjeva pjesmu
koja nije nalik nijednoj.
Dok smo mi šljapkali kroz vodu…
Itipiso bhagava araham
Samma sambuddho
Vijjacaranasampanno
Sugato lokavidu
Anuttaro…
Nadrealno.
Mislio sam da sanjam.
Mi šljapkamo po naginom domu
dok Palmy pjeva „Itipiso”.
Kakva je ovo ludost?
Šljapkali smo i opipavali okolo.
U tami se Kong prodere: „Nose!”
„Što je?”
„Proplivao mi je kroz noge!”
„Molim?” „Proplivao mi je kroz noge!”
Koji vrag?
„Stvaran je!”
Mislio je da mu je naga proplivao među nogama.
Ozbiljno? Nije ti njegova peraja porezala jaja?
Nisam se osjećao bolje.
Bio sam prestrašen. Čvrsto smo se stisnuli za ruke.
Da nisi proplivao ispod mene!
Nema plivanja ispod! Nemoj me udaviti!
Nastavili smo hodati na drugi kraj nekoliko minuta.
Prije nego što smo došli do obale,
postalo je tiho posvuda.
Opat je rekao:
„Nemoj stati.
Samo pjevaj.”
Vjerojatno je govorio Palmy.
„Grlo mi se osušilo već.
Sjedim na gomili sramežljivih mimoza.
Boli me guzica.”
Itipiso…
Hodali smo do kraja.
Ništa nismo našli! Kopali smo okolo, i ništa.
Bio sam obeshrabren.
Dopuzao sam do ruba jezerca. Rub je bio visok 1,5 m.
Rekao sam opatu da nismo ništa našli.
Začudio se.
„Ovo se nikad nije dogodilo.
Nešto je pošlo krivo.
Rekao je da netko nema poštovanja.
Netko nije bio pristojan.”
Tko?
Ja ne.
Samo sam došao gledati, znate?
Dakle…
„Idem ja vidjeti”, rekao je.
Skinuo je svoj ogrtač, ostao je u donjoj halji
i ušao u jezerce.
Mi nismo htjeli ići opet.
Već smo bili blatnjavi i bila je gotovo ponoć.
Znate tko je ušao s opatom? Pogodili ste. Taj tip.
Izvijao se gore-dolje.
Kopali su okolo.
Sve do kraja. I našli su.
Ozbiljno.
Kristalnu kuglu.
Opat je rekao da je Nagina. Bila je ovolika.
Oko 70 kg.
Bila je prozirna. Izvadili su je i iskliznula im je.
„Migolji se”, kaže Kong.
Stalno je izmicala.
Bilo je blatnjavo, znate. Stalno im je izmicala.
Naposljetku su pozvali vozača da donese tkaninu da drži kuglu.
Podigli su je. Šestorica. Bila je teška.
Oprali smo je i stavili na postolje u redovničkim odajama.
Gledali smo je i divili se.
Kong je bio ushićen.
Odao je počast, oprao je i osušio.
Nije prestajao pričati.
Nisam znao što da mislim. Bila je vrlo lijepa.
Palmy je došla vidjeti.
„Mogu li je vidjeti?”
„Mogu li je dotaknuti, Oče?” „Samo izvoli.”
„Jesmo li zbog ovoga tako dugo pjevali?
Možeš naći gomilu ovakvih u Tha Phrachanu.”
Nisam je mogao unijeti u avion jer je bila preteška.
Unajmili smo kombi da je preveze iz Nana u Bangkok.
Dali smo je Kongu Huayraiju.
Bio je izvan sebe.
Ovaj moj šou bi sad trebao završiti. Otprilike sad.
Ali ne želim to. Mogu li još malo ostati?
Jer moram još spomenuti
jednu osobu koju više neću tolerirati.
Tolerirao sam ga osam godina.
Što je ovo? Slažete se?
Zezate me.
On nekako…
Čini se da ne želi otići.
On baš strastveno želi ostati.
Iako se pretvara
kao da sluša volju naroda.
Ali njegovo ponašanje pokazuje da želi ostati, možda do sastanka APEC-a,
u čast njegovoj obitelji.
Ili želi ostati još četiri godine,
da bude 12 ukupno, valjda je to neki rekord.
Ali budući da ne želi otići,
predlažem da mu ostvarimo san.
Ostvarimo san tome starcu.
Tako da ni za čim ne žali kad ode.
Duboko u sebi, želim biti u njegovom timu
i pomoći mu da opet osvoji mandat.
Jer znam da neće uspjeti ako to učini sam.
Jer vidite, već je lanjski snijeg
oglašavanje i kampanja na stari način.
Tzv. „lažna obećanja”.
Obećavaš ovo, ono.
Obećaš da ćeš podići minimalac na 400 bahta itd.
Kad to ne ispuniš, rasprava je gotova.
Dosta nam je toga. Danas moraš biti ono što jesi.
Samo budi ono što jesi. Ako ljudi glasaju za tebe, očito im se sviđaš.
Znate? Zovem takav marketing
„nasilnički marketing”.
Samo reci svijetu tko si.
Sinula mi je ideja za čika Tuua
s izbora za guvernera Bangkoka.
Prvo iz auta glasno puštaj narodnjake
poznatih melodija i prilagođenih stihova.
Pjesme su vrlo pamtljive. Nakon toga,
vjerodostojno objavi svoje kvalifikacije.
Ovako bi to zvučalo.
Čut ćete jeku.
Narodne vibre, kužite?
Pojačajte jeku, molim.
Prolazi pored vaše kuće.
Bacit će čaroliju
Reći srcu da bira staru ljubav
Istog premijera
Okupimo se u krug
Neka čuje se naš glas
I odaberimo starog čika Tuua
Zatim kvalifikacije.
Drzak.
Nepouzdan.
Prepušteni smo sami sebi.
Drzak.
Nepouzdan.
Održava postojeće probleme.
Stvara nove.
Moraš reći ljudima što da očekuju, zar ne?
Održava postojeće probleme. Stvara nove.
Jamči transparentnost.
Ali brani revizije.
Spreman suočiti se s problemima
koristeći sav svoj intelekt
i 84 000 moždanih stanica.
Njegov je adut… njegova glava.
Njegov je adut njegova glava.
A najveća slabost ono što je u njoj.
Pametan je s riječima.
Ali pametniji bez njih.
Premijer koji rješava probleme države pišući pjesme.
Toliko novih pjesama. Zašto ne snimiš album?
On rješava probleme države pjesmama.
Agresivno rješava vlastite probleme.
Kad ne zna odgovoriti na pitanje, zataška to ljutnjom.
Čovjek koji se obvezao naciji.
I ne samo jednoj.
Obvezao se brojnim nacijama.
Posljednji je put to bio zajam od Japana.
Sad smo dužni desetke milijuna bahta.
Ostanimo mirni i zajedno plaćajmo dugove.
Dajmo ih našoj djeci u naslijeđe.
Pitate se, zašto?
Jer ih naš naraštaj ne može otplatiti.
Ne kopiramo ničija pravila.
Ako glasate za Chadcharta, bit će posla, posla, posla.
Ako glasate za Tuua, samo se pomolite, pomolite, pomolite.
I iznervirajte, iznervirajte, iznervirajte.
Predahnimo od kampanje.
Prijeđimo na ljude koji tračaju po ulici.
Radi se o tome
da u ovoj zemlji postoje dvije osobe
zbog kojih poludim
čim otvore usta.
To su čika Tuu i Kratik.
To vam je ovako…
„Gospodine,
kako da riješimo prometne gužve?”
„Prometne gužve su dobre. Sprječavaju nesreće.”
Čika Tuu je nekidan bio glavni gost
na tajlandskoj konferenciji 5G.
To je tehnološka konferencija.
Predsjedavao je sastankom o tehnologiji.
Najjače je bilo kad je rekao
kako ima toliko posla da,
kad bi bio računalo, već bi se srušio.
Gospodine, duboko udahnite i probudite se.
Niste računalo.
Računalo ima procesor…
i memoriju.
Vi nemate nijedno.
Vi ste samo tipkovnica.
U redu? Nemate ni monitor.
Uopće nema prikaza vašeg rada.
Neki bi rekli da ste starinska pisaća mašina.
Nije li to iritantno?
Da, da i da.
Imam jednostavno pitanje za vas. Recimo da posjedujete tvrtku.
Vjerojatno imate nekakvu.
Recimo da vam se netko prijavi za posao
sa stavom…
„Misliš da ja ovo želim raditi?
Hoćeš ti probati?”
Zamislite da je to vaš kandidat za posao.
Biste li ga zaposlili?
Pitanje je jednostavno.
Sada ta osoba radi za nas.
Mislite da imamo budućnost?
Kolika je populacija Tajlanda?
Je li 67 ili 76 milijuna?
Tako nekako. Deseci milijuna ljudi.
Zamislite da smo svi u istom avionu.
Golemom avionu. Avion se zove Tajland.
Avionom obično upravlja iskusan pilot.
Zar ne? Avionom upravlja pilot.
Ali trenutačno nijedan sposoban pilot nema nadzor nad avionom.
Tko je u kabini? Zaštitar.
Da se razumijemo. Ne gledam s visoka na zaštitare.
Ljudi se rađaju s različitim preferencijama.
Voliš brojeve? Budi računovođa.
Voliš mir i ne biti vezan? Budi redovnik.
Voliš se tući? Budi boksač. Voliš kuhati? Budi kuhar.
Svatko nešto voli.
Voliš titule i činove? Voliš disciplinu? Budi vojnik.
Voliš održavati red i sigurnost?
Budi zaštitar.
Svi su potrebni na svijetu.
Ali to ne znači
da će zaštitar
biti dobar pilot.
Udahnimo duboko.
U ovom trenutku naš avion vozi zaštitar.
Želim da me i ljubitelji čika Tuua čuju.
Ne kažem da je on zlikovac. Samo me saslušajte.
I meni se nekoć sviđao.
Ne kažem da je loša osoba.
Biti sposoban voziti avion nije isto što i biti dobra osoba.
Recimo da sretnete redovnika.
Čini dobro i drži se 227 pravila ponašanja.
Hoćete li tražiti da vozi avion? Ne.
Vrline i dobra djela neće podići Boeing
koji teži 200 tona u zrak.
Neka to bude jasno. Radi se o stručnosti.
Našom nacijom pilotira netko tko nije pilot.
Budući da ne zna to raditi, kad mora…
Kada ljudi rade stvari koje ne znaju,
mogu jedino blefirati.
Recimo da postanete glavni kuhar.
Ali ne znate kuhati. Što ćete učiniti?
Navučete uniformu i pretvarate se.
Kad vas traže recept, poludite.
Vičete na njih. To je mehanizam preživljavanja.
Recimo da ste nogometni trener. Ali ne znate nogomet.
Što radite? Pretvarate se.
Jadan je to prizor, odjenuti ste u nogometnog trenera
i vičete: „Hej! Naprijed! Idemo! Trči!”
No znate li uopće igrati?
To je to. Tako on upravlja avionom.
Putnici to osjete. Ne misle da je on loša osoba.
Samo se pitaju kamo ih vodi.
Zar nemamo pravo znati?
Kao putnici, moramo znati gdje slijećemo.
Kad to spomenemo, viče na nas.
„To je 20-godišnji put.”
Ali gdje sve stajemo?
I, kad avion ima problem,
bio to pritisak, manjak hrane ili zaštopani zahodi,
on ništa ne zna kad ga pitamo.
Kad netko ne zna pilotirati, postoji pilotski priručnik.
Nažalost, nije od pomoći, jer je na engleskom.
Nije ni moj engleski naročit.
Ali ne bismo li trebali pustiti da posao rade oni koji to znaju čitati?
Nije rješenje čitati časopise Bolji dom ili Vrtovi umjesto toga.
Nećemo sad dekorirati avion.
Ne možemo se osloniti na njega. Nema odgovore. Pitamo kopilota,
koji ima više znanja i iskustva.
Drmnemo kopilota, ali zaboga, on čvrsto spava.
Napokon ga pitamo.
„Nemam pojma.”
Letjeti nekamo,
a ne znaš ni cilj…
Ne spominjite 20-godišnji plan.
Za vaš plan, i 20 minuta je previše.
Tako se osjeća naša nacija.
Ne znamo kamo idemo.
Ako volite ljude koliko tvrdite,
molio bih i pilota i kopilota
da se izbace iz aviona.
Ne brinite, nećemo se srušiti. Samo uključite autopilot.
Putnici će naći adekvatnog pilota.
Imamo mnogo pilota. Neka narod bira.
Nemojte sad reći: „Ne! Mi ćemo nekoga izabrati.”
Ne želimo da 250 senatora bira umjesto nas.
Samo trenutak.
Možete upaliti ovo svjetlo?
Vi u crnoj majici. Niste možda vojnik?
Razgovarajmo. Svi su pljeskali osim vas.
Stvar je u tome da…
trebate znati da moje riječi nisu moje.
Uklet sam, sjećate se?
Ništa mi to neće oduzeti
Itipiso bhagava araham…
Nisam svoj.
Nemojte me prijaviti, u redu?
Stvar je u tome da
cijeli svoj život nisam vidio
ovakvu složnost.
Razmislite o tome. Kad je Tuuov rođendan,
to je na Workpointu, na Facebooku.
Svi su složni u komentarima.
Rugam se svakoj vladi.
Yingluck, Abhisit, Taksin, svima se rugam.
Ali nikad nisam vidio ovakvu složnost.
Ispod objave o njegovom rođendanu, svi mu pišu samo jedno: JS.
Nikad to nisam vidio.
-Zar ne? -Da.
Svi mu govore da jamči slogu,
jamči slogu, jamči slogu.
Kakva složnost.
Ako nakon ovog nastupa
nestanem iz novina,
medija ili vijesti, odmah vam kažem da se nisam zaredio.
Nemojte pretpostaviti da je Udom odlučio živjeti samotno.
Mislim da ćete me vi oteti.
Vratimo se na kampanju.
Dosta je s ljudima, luđacima, nagama, tračevima.
Izmišljotinama.
Nastavimo kampanju.
Auto vozi dalje.
Ovo je poziv svim Tajlanđanima.
Zaštitimo zajedno svoju zemlju
od napretka.
Zaštitimo zemlju od napretka
i izaberimo čika Tuua.
Tuu je najbolji izbor
za one koji nemaju izbora.
Laku noć svima. Hvala što ste došli. Sve vas volim.
Volim vas. Hvala vam. Hvala svima. Hvala.
Zar ne idete kući?
Ne!
Šalite se, zar ne?
Hoćemo još!
Što se zbiva?
Hoćemo još!
Dobro. Još malo.
Skini se!
Ostanimo do jutra!
Gospodine vojniče,
možete ići pripremiti vojsku.
Ionako imamo samo jedan izlaz. Mislim da se neću izvući.
Stand-up nastup obično završi smijehom,
kao što ste vidjeli.
Ali dovoljno sam star da završim drukčije ovaj put.
Ne mislim na to da si okončam život.
Želim s vama podijeliti lekciju koju sam naučio.
Otkad sam shvatio
kako mi nije mnogo života ostalo na Zemlji,
život mi je mnogo lakši.
Manje se petljam u tuđe živote.
Imam više vremena za svoj.
Shvatio sam i što
doista želim raditi,
a što radim samo da drugi vide,
ili što jesam radi drugih.
Fraza „Meni odgovara” mnogo mi je pomogla.
Meni odgovara.
Što je u trendu ili ne, novo ili staro, otvoreno ili zatvoreno,
tu ili tamo, kul ili luksuz, nije mi to zapravo bitno.
Možda je drugima fora, ali meni ne odgovara.
Recimo, oni super auti s vratima poput krila.
Nekima je fora, meni ne odgovara.
Moja mama teško uđe. I ja teško uđem.
Moja obitelj ga ne bi mogla koristiti.
Gdje ga mogu parkirati na tržnici?
Krila bi udarila u suncobran od trgovca.
Jednostavno mi ne odgovara.
Ili kad netko želi pokazati zahvalnost mami
tako da joj tutne svežanj keša pod nos.
Lijepo, ali meni ne odgovara. Ja to radije pošaljem doznakom.
Ili, ako nemamo novca, možemo joj izmasirati stopala
dok gleda Mikrofon uključen dug isključen,
u kojemu Ryan stalno pobjeđuje.
Svatko ima svoj koncept
udobnosti, sreće i uspjeha.
I oni im se uklapaju u život.
Ne možemo posuđivati i nositi tuđu odjeću.
Zamislite da posudite kostim Ice Apitsade.
U to možeš ući jedino nauljen.
Njoj odgovara, ali pokušajte vi to navući, razumijete?
Ne paše. Imate druge stvari koje vam odgovaraju.
Problem s većinom ljudi danas
jest u tome što usvajaju tuđe koncepte uspjeha, sreće i udobnosti.
Svi žele dobar život. Svi žele biti megabogati
ili milijarderi preko noći, kao što one knjige samopomoći tvrde,
kao što vas life coachevi i podcasti uče,
kao što oni YouTuberi žive.
Žele da budemo bogati. Da se povežemo sa svemirom.
Otvorite um. Manifestirajte gomilu novca.
Zatražite svemir da vam pošalje blago za 72 sata.
Je li svemir toliko pokoran?
Neka svemir prvo izliječi vašem partneru ovisnost o gejmanju.
Neka prvo vaša djeca pospreme sobu.
Da je tako lako, svi bi bili bogati. Klase ne bi postojale.
Tko će nam voziti taksije? Tko će voziti brze vlakove?
Tko će pripremati hranu i posluživati je?
Svijet se sastoji od ljudi u svim situacijama.
Probudite se.
Jedan posto ljudi na svijetu,
jedan posto ljudi u ovoj zemlji ekstremno su bogati.
Život je kao maraton.
Od njih 10 000, samo jedan prvi stigne do cilja.
Nikad u maratonu niste vidjeli
da toliko ljudi zajedno stigne do cilja.
Probudite se. To nije stvarnost.
To je jedan posto.
Ti bogati ljudi s finim životima
koji objavljuju slike na Instagramu?
Neka ih. Neka vam bude drago zbog njih.
Ne moramo nositi njihovu odjeću.
Pa što ako su toliko bogati?
Možda mi nismo, ali smo sretni na svoj način.
Imamo bogatstvo u prijateljstvima, zdravlju, smijehu.
Na razne se načine može biti bogat.
Ali ovaj jedan posto kojemu zavidimo,
što ako nemaju prijatelja ili zdravlja,
smijeha, divljenja?
Po meni je to siromaštvo.
Mi smo bogatiji.
Smrt nije strašna. Uopće.
Strašnije je biti živ i ne biti sretan.
Ne raditi ono što vam je ugodno. Ne raditi ono što vam odgovara.
Kad zaglavite radeći nešto što ne volite.
Ako niste ono što jeste,
ne razlikujete se od živog mrtvaca.
Dobro ovo zapamtite.
Meni odgovara.
Živite kako vama odgovara. Laku noć svima.
Prijevod titlova: Bilanda Ban