Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN KOMEDIESPESIAL FRA NETFLIX
Gi en varm applaus til Udom Taephanich!
Jeg la merke til neonskiltene.
NOTE ER SØT
Takk skal dere ha.
Er du veldig glad og vet det, ja så klapp
Jeg har virkelig savnet å stå på scenen.
Vi har savnet deg også.
Jeg er så lykkelig.
Kan jeg…
Kan jeg få mer lys på meg, takk?
Jeg har lengtet etter dette.
Nå forstår jeg hvordan Srisuwan Janya føler seg.
Først og fremst, vil jeg beklage
for alle prosedyrene dere måtte gjennomgå for å være her.
Vi må følge myndighetens retningslinjer.
Det er kanskje litt irriterende.
Trafikken var ille.
Det var en protest
mot noen vi vil ha ut herfra.
Vel…
Vi kan nok tilgi demonstrantene, siden de demonstrerer på våre vegne
mens vi sitter her og koser oss.
Jeg lover at jeg sakte, men sikkert skal få dere til å føle dere bedre.
Vel, om vi ikke fulgte retningslinjene, måtte vi ha utsatt showet igjen.
Dere skjønner, teamet mitt tryglet meg om å forlate tempelet mitt for å gjøre dette.
Hele selskapet var der.
Hele selskapet satt der og tryglet meg,
"På tide å ta av kappen."
"Ellers får du ikke tid til å gjøre deg klar for showet."
Om jeg tok av kappen, og showet ble utsatt igjen,
ville jeg nok aldri ha forlatt klosteret igjen.
Jeg lærte mye da jeg var munk.
Det var en av de beste avgjørelsene jeg har tatt i mitt liv.
Så mange minneverdige historier.
Men den mest minneverdige var
kontemplasjonen av døden.
Lærerne sa alltid,
"Vi kommer til å dø snart."
Når du gjentar det hver dag, internaliserer du det.
Så kom jeg til en erkjennelse.
"Herregud. Jeg skal snart dø."
Jeg ble født. Nå begynner jeg å bli gammel.
Sykdom.
Nå er jeg i sykdomsstadiet.
De i 50-årene kan relatere.
Vi opplever ting som
knesmerter, smerter i benene, problemer med ryggraden,
fordøyelsesbesvær, sure oppstøt.
Vi går på kontroller, gjør ting vi aldri hadde trodd,
som å få stivkrampevaksinen, helvetesild vaksinen,
koloskopi med ett rør
inn i munnen og den andre opp i rumpa.
De møtes på midten.
Spør meg, ville jeg aldri gjort det.
Men når den tid kommer, må vi bare.
Nylig var det ganske ille.
Jeg dro for å ta en prostataundersøkelse.
Dere unge menn vil ikke forstå.
Da jeg var på deres alder, hadde jeg ingen anelse om hva det var.
Men når du er 50, må du bare gjøre det.
Jeg har alltid trodd at en prostataundersøkelse
ble gjort av en lege ved hjelp av, du vet, et stetoskop…
for å kjenne på ballene
og sjekke at pulsen deres
slår skikkelig, eller om det er kreft.
Men sånn er det ikke.
Det de gjør er at de dytter en finger
opp i rumpehullet.
Da jeg fant ut av det, tenkte jeg, "Helvete."
"Ikke fanken."
Skjønner?
Jeg måtte umiddelbart finne en mannlig lege.
Jeg kunne ikke ha en pen kvinnelig lege…
du vet, til å gjøre dette.
Jeg tror dere kvinner kan relatere.
Når du får en celleprøve hos gynekologen,
vil du ikke ha en mannlig lege.
Det er mer pinlig om de er søte.
Han er ikke din mannen. Du vet ikke hvorfor du bryr deg.
Samme her.
Så jeg søkte etter en mannlig lege på internett.
Jeg fant Dr. Arkanay.
Jeg ringte, ga navnet mitt, og sa at jeg kom.
Han så navnet, "Udom Taephanich."
Så han sa, "Mr. Note,
når du kommer, kan du være så snill å ta med noe merch?"
"Som noen gavepakker?"
"De teppene, dukkene, krusene, vennligst ta dem med."
Og jeg sa, "Å, er du en fan? Så fint."
"Nei, det er sykepleieren, assistenten min."
"Hun elsker deg. Hun er en stor fan."
"Hun er en fangirl, en stor en."
"Hun vil ha bøkene dine, CD-ene dine som du kan signere."
"Ta med noe merch."
Så jeg gjorde det.
Da jeg kom, stod hun på parkeringsplassen og hilste på meg.
Du vet når en fan møter kjendisen de er forelsket i?
Hun klarte ikke å stå i ro. Hun sa, "Note!"
Hun sa "Note" i hennes høye stemme.
Så vi tok bilder. Jeg ga henne merch,
autograf og alt det der.
Alt en fan vil ha. Hun var overlykkelig.
Så tok hun meg med til undersøkelsesrommet.
Det var ikke veldig stort.
Det ser ut som et rom vi forventer.
Så ble jeg bedt om å ta av meg buksene.
Så jeg tok av meg buksene med toppen fortsatt på.
Jeg ble bedt om å legge meg ned
med armene rundt knærne, vet du?
Jøss. Så mye deltakelse i rommet.
La meg fortelle dere dette.
Jeg vil at dere skal sympatisere med meg her.
Å gjøre stand-up nå er en helt ny opplevelse for meg.
Vanligvis, når jeg gjør stand-up, ser jeg publikum le
og deres fjesuttrykk, så jeg kan i det minste se om de tar spøkene.
Sett dere selv i mine sko.
Når jeg ser ned herfra, er alt bare undergang og dysterhet.
Alt jeg ser er øyner.
Og alt de gjør
er å følge meg fra venstre til høyre.
Øynene deres spretter ikke ut og som tegn på at dere tok vitsen.
Å få folk til å le er allerede en vanskelig jobb.
Men det er mye vanskeligere når folk skjuler at de ler.
Som, "Vi gidder ikke å gi deg noen tegn."
Det jeg ser nå… Som denne jenta her.
Alt jeg ser er øynene og…
Hun som bare, "Var det noe?"
Veldig skummelt.
Så vær så snill, når jeg spør om noe, gi meg skikkelig tegn.
Bare litt.
Bare så jeg vet at du skjønner vitsen.
Det er det jeg snakker om.
Du er veldig snill. Tusen takk.
Det var bedre.
Så legen ba meg legge meg ned med armene rundt knærne mine.
Tenk deg at jeg ikke har på meg noen bukser. Her er rumpehullet mitt.
Jeg lå som dette.
Jeg var nervøs for at noe skulle gå inn i baken min.
Så hørte jeg lyden av latekshansker.
"Klask, klask."
På det tidspunktet,
trodde jeg at legen
allerede hadde smurt på vaselin.
Nå,
da innså jeg…
Rommet var stille.
Men jeg innså at det ikke bare var meg og legen i rommet.
Jeg kunne føle
at det var en slags energi der,
en sterk energi.
Dette er meg som føler at det ikke bare er legen der.
Det var noe her med en veldig sterk energi.
Så jeg tittet bort.
Der var hun. Fan-jenta mi.
Hun sto ikke langt fra baken min.
En armdistanse unna.
Jeg så ansiktet hennes, og hun koste seg!
Kan du forestille deg?
Dette burde ikke skje.
Så jeg dekket baken min.
"Doktor, vent litt."
"Hva er det?"
Jeg sa, "Jeg synes ikke dette er greit".
"Hva da?"
"Sykepleieren der."
Han sa, "Kom igjen. Hun er en fan. La henne se."
En fan bør ikke se noe som dette, ikke sant?
Liksom,
hvis baken min var et øye,
hadde vi direkte øyekontakt.
En fan burde ikke se sånt.
Jeg vet ikke hva hennes inntrykk av meg var før.
Hva hun husker meg fra.
Men når en fan har sett rumpehullet ditt,
ditt hårete rumpehull…
Tenk deg dette.
Anta at du er en fan av Nont Tanont,
Tik Jetsadaporn,
eller kanskje Nadech.
Og du,
du var sykepleier,
og Nont Tanonts rumpehull var her.
Når du først har sett dette,
det blir brent inn i hjernen.
Og neste gang du går på konserten hans
eller gå forbi ham i et varehus,
ser du ikke bare Nont Tanont.
Du ser Nont Tanont
og hans hårete rumpehull.
Sangene hans vil aldri høres lik ut igjen.
Jeg sa til legen, "Nei. Dette kan ikke skje."
"Kan du be henne gå?"
"Så hvordan skal vi gjøre dette? Noen må holde vaselinen."
Jeg sa, "Vi klarer det, vi to."
"Her. Stikk hånden i den. Her."
Sykepleieren fniste
mens hun gikk ut.
Jeg vet ikke om hun filmet hele greia.
Etter å ha fått litt salve,
dyttet Dr. Arkanay
fingeren opp i baken min.
Å, herregud.
Dette hullet har alltid vært en utgang.
En enveiskjørt gate.
Ingenting har gått i motsatt retning.
Oi da. Da han begynte å skli inn, sa jeg, "Au!"
Det var så ubehagelig.
Det var ikke lett.
Da den gikk inn,
sa han, "Slapp av."
"Pust forsiktig ut. Den første gangen er alltid den vanskeligste."
Så dyttet han den inn hele veien.
Herre! Tårer strømmet fra øynene mine.
Han dyttet den inn.
Ikke nok med det. Han begynte å bevege fingeren.
En prostata er som
en cashewnøtt.
Det er to av dem.
Doktoren kjenner etter kuler.
Om det er kuler, er kreft en mulighet.
Det kan hende du må operere.
Han gned fingeren rundt. Det var ubehagelig og smertefullt.
Enda viktigere, det var følsomt.
Tårene rant, men de var glade tårer.
Jeg må tilstå, det vekket min homofile side.
Jeg ville at han skulle fortsette.
Jeg er bare ærlig her.
Han fortsatte å bevege fingeren
og sa noen engelske ord, han forklarte meg ting.
Jeg ville ikke at det skulle være slutt.
Det var fra underbevisstheten.
Da han begynte å trekke seg ut, uten å vite det,
grep jeg hånden for å stoppe ham.
Jeg kunne høre den sangen fra TikTok.
Greit. Vi har snakket om sykdom.
Det neste er døden. Det er tid.
Jeg har spurt meg selv,
"Hvor lenge må du leve for å være helt fornøyd med livet ditt
før du dør?"
Jeg tenkte på dette. Jeg skrev på et stykke papir.
Ok, 65 er en god alder for meg.
Jeg føler at 65 er når du kan dø med nåde.
Du kan fortsatt gå, du har fortsatt god hukommelse.
Du trenger ikke noen til å snu deg, vaske deg, mate deg.
Du har ikke rør og sånt overalt.
Jeg bryr meg egentlig ikke om hvor lenge jeg lever.
Anta at jeg får en plakett for å bli 130.
Jeg hadde ikke visst hva jeg skulle gjøre med den.
Jeg bryr meg ikke om hvor lenge jeg lever.
Jeg bryr meg om livskvaliteten mens jeg er i live.
Jeg vil ikke være den gamle mannen
som lever til han nesten er 80.
Skjønner? Når du ikke kan gå noen steder alene,
du må ha folk på alle sider.
Når du går til valget,
kan du så vidt gå.
Du snubler over alt.
Eller når du leder et møte
og du plutselig sovner hver gang du setter deg.
Når det er en parlamentarisk debatt,
og folk vil ha din forklaring
på dine godkjenninger av budsjettet.
Debatten holder på fra skumring til daggry.
Når det er din tur til å gi svar,
dulter noen borti deg. Du sier…
"Det er ikke sant."
Og så går du av scenen.
På ekte?
Skjer dette andre steder i verden?
Folk diskuterte for å finne svar.
Og alt du har å si er, "Det er ikke sant"?
Hvis det er slik det er å bli gammel, ikke gjør det.
Så om jeg dør når jeg er 65, går det fint.
Det betyr at jeg bare har 11 år igjen.
Nå er jeg 54.
Bare 11 år igjen på planeten.
Av de 11 årene, la oss kutte ett år med en gang.
Dette året, la oss se på det som å bli brukt…
på noe meningsløst.
Jeg tror alle gjør det,
bruker tiden sin på meningsløst drit.
For eksempel,
tiden brukt på å surfe på Netflix.
Rundt klokken ni, før leggetid, sier vi til oss selv,
"La oss se en film."
"Bare én, ellers kommer vi for sent på jobb."
Det første vi ser er "Topp ti."
"Jeg har sett alle disse."
"Gangubai, ja."
"Jeg har sett dette og dette." Vi fortsetter å lete.
Fortsatt ingenting. Ok.
"Populært." Hva er populært? La oss se.
Den er ikke for meg.
For spennende. Da får jeg ikke sove.
Ikke noe skrekk. Jeg liker ikke skuespilleren.
Så vi fortsetter å lete.
Nå, Oscar-delen.
Dette er bare gamle filmer. Oscar-vinnende filmer gjennom årene.
Så vi fortsetter å lete.
Vi har ikke bestemt oss enda.
La oss sjekke ut K-dramaene.
Hovedrollene er søte. Ok, "K-dramaer."
Disse ser bra ut, men de er for lange.
De fleste er serier.
Hvis vi begynner å se og blir hekta,
så har vi et problem.
Da kommer vi på jobb ved middagstid.
Lagrer disse til langhelger.
Vi fortsetter. Fortsatt ikke bestemt oss.
Her er vår siste utvei,
"Min liste".
Vi ser. Jøss. Jeg har lagret mange.
La oss se hva vi har.
Bør jeg se denne?
Ikke bestemt meg enda.
Til slutt sier vi, greit.
La oss "fortsette å se,"
fra der vi stanset.
Nå som vi har bestemt oss,
begynner vi å se på.
Vi aner ikke hva som foregår.
Vi vet ikke hvor vi stoppet. Vi har sett for mange.
Vi husker ikke hva som skjedde før denne scenen.
Greit. La oss se fra begynnelsen.
Tilbake til første episode.
Nå som vi skal se…
Sovner vi, kontrollen i hånda.
Tiden er bortkastet.
Enda mer bortkastet er tiden du bruker
på å bla gjennom telefonen, når du snoker.
Vel, vel.
Det er mye tid. Det er mye tid hver dag.
Glem TikTok og andre ting.
Bare tiden du bruker på å se på Engfa…
Og mange andre som danser.
Du klarer ikke slutte å se.
Spesielt på Instagram.
På Instagram,
ser du kjendiser dukke opp
så du kan velge hvilket liv du vil snoke i.
Ok, dette. Hva?
Er hun gravid? Hvem er faren?
Å, de forlovet seg her.
Mannen hennes er så rik. Hvem er han? La meg se.
Å, denne fyren.
La oss gå tilbake. Hvordan forlovet de seg?
De dro på bryllupsreise til dette feriestedet.
La meg lagre dette så jeg kan dra dit.
De fikk kake fra dette stedet. Så stilig.
Hva har hun på seg? Jeg bestiller antrekket.
Hva med skoene? Amina Muaddi.
Amina Muaddi? Hvilket merke er det?
Høres ut som, du vet,
noen som selger kylling biryani.
Amina Muaddi? Er det et merke?
Så du googler det, og der er det:
Amina Muaddi.
Når du googler ting, får du også reklame.
Det er 1 850 bath på Lazada.
Shopee, 815 baht. Ikke gale.
Vi går videre. Du åpner Shopee, og der er det.
Amina Muaddi dukker opp.
Men under skoene ser du, "relaterte varer."
Du kaster ikke bort tid. Du sjekker forslagene
og ser fluesmekkere.
Hvordan er disse relatert?
Så husker du
at du så etter fluesmekkere forrige uke.
Du bare så på den.
Men nå, dæven, den koster bare 199 baht.
Og det er en ny modell som du kan sette i en ladestasjon,
og det lilla lyset slår seg på.
Det betyr at når den lader, tiltrekker den seg insekter.
Når den er oppladet, tar du den og svinger den. Dreper alt.
Dette må man bare ha.
Så du legger den i kurven.
Nå er du fornøyd. Så står det, "Kjøp to, få 15% rabatt."
Dette kan ikke ignoreres.
Det er en rabatt.
La meg sjekke det ut.
Samme butikk. La oss se. "Lignende produkter." Å.
Fluefangere.
100 remser for 150 bath.
Det er litt over 1 bath per stykk.
Hvorfor vente på tilbudet?
Jeg kan kjøpe det nå og få rabatt.
Du legger det i kurven. Nå har du to varer.
Så står det, "Kjøp tre, få gratis frakt."
Igjen, hva venter vi på? Du fortsetter å shoppe.
Nå, den neste varen vil ikke være noe du vil ha.
Det er bare for å fylle tomrommet i deg.
Du fortsetter å bla.
Du ser en hudorm-fjerner. En hudorm-fjerner.
Er du gal? Den kommer også med en ladekabel
for 99 baht.
Sinnssykt. Den koster vanligvis 1000. Minst 500 eller 300.
Det er 99 baht. Plutselig, kjenner du hudormer dukke opp.
Du legger det i kurven. Sånn, tre varer. Du er fornøyd.
Dette er en kvinnes liv. Nå kan du sove i ro.
Kjøpte du skoene?
Tingen med kvinner er at når de vil ha noe og de ikke har det,
får de i et hull i hjertet.
De føler at føttene mangler noe.
På jobben, føler de at noe mangler, men de vet ikke hva.
Et navn dukker opp. De spør en venn,
"Kjenner du til noe ved navn Amina et eller annet?"
Vennen sier, "Hvem gjør ikke det?"
"Her, se. Dette er Mo Amena."
"Hun er berømt. Hun giftet seg to ganger,
først med en mann, så en traktorlesbe."
"Hun sier lesben er bedre." "Hvordan bedre? La oss grave i dette."
Og slik fortsetter det.
Hva med skoene?
Dette er tid kastet bort.
Den mest meningsløse og bortkastede aktiviteten for meg,
er kviseklemming-videoer.
"Mine favoritter."
Aldri gå ned den veien. Tro meg.
Det er ingen vei tilbake.
For de som ikke vet, dette er klipp
innrammet av pastell roser.
Hvorfor? Kanskje for å mykne det voldelige innholdet,
for å tone ned aggresjonen.
Dette er klipp av folk
som går vill med å poppe kviser.
Et nærbilde av kviseklemming i ansiktet, nesen, haken.
Man er zoomet inn på kvisene.
En tredimensjonal visning.
Og det er alle slags kviser.
Hudormer… og ikke vanlige hudormer.
Disse er svært mørke.
Se for deg en overmoden jackfruit, med svarte pigger skrumpet sammen.
Du tenker, "Dette kan ikke være ekte. Nei, det er ikke ekte."
De bruker nål for å stikke toppen av kvisene.
Og så klemmer de dem med hånda eller et redskap.
Mens de klemmer dem,
ser du kvisene ose ute som mark.
Det er også store.
Ikke normalt store.
Kjære vene.
Disse er like store som ankelen din. De er så enorme.
De kutter huden med skalpell og skviser det ut.
Så eksploderer det som et kokt egg.
Når du ser det sakte ose ut, vil du kaste opp. Ikke sant?
Staben min ser på dem, og jeg kaller dem freaker.
"Dere er alle freaker."
Mens jeg kjeftet på dem, undersøkte jeg hvorfor folk ser på det.
Hvor det begynte.
Jeg kunne ikke bare skjelle dem ut.
Jeg fant ut at det begynte med en kvinnelig lege
i USA som fjernet verkebyller.
I andre land, er ikke disse kosmetiske inngrepene
dekket av gratis helsetjenester.
Ikke sant?
Hjemløse eller folk med lav inntekt
har ikke ressurser til disse tjenestene.
Så legen tilbyr gratis tjenester.
I bytte, filmer hun det og legger det ut på nett.
Hva får legen?
Hun får visninger.
Hun nevnte i et intervju
at så snart klippet er lagt ut, får det over 100,000 visninger.
Etter noen dager når det en million.
Hun har rundt fem eller seks millioner følgere.
Det betyr vel at vi ikke er de eneste freakene her.
Så spurte jeg meg selv,
hva føler jeg når jeg ser på det?
Hvorfor ser jeg på det?
Det er vel samme følelse jeg får når jeg spiser stekte snegler.
Med stekte snegler, tar vi en tannpirker,
setter den i skjellet,
og vi prøver å få kjøttet ut helt.
Hele greia. Den svarte avføringen også.
Selv om du ikke spiser avføringen,
må du få ut hele greia perfekt.
Akkurat som når de klemmer en kvise, og bare halvparten kommer ut.
"Du må gjøre bedre neste gang."
Det holder deg på kanten av setet,
og du kan ikke stoppe.
Plutselig har det gått en time.
Jeg falt ned i kaninhullet og ble introdusert til hardere ting,
som å fjerne inngrodde tånegler.
For de av dere som ikke har vært der, ville dere sannsynligvis si "Fysj."
Men stol på meg. Når du går ut herfra og på telefonen din,
da er det gjort.
Det er bortkastet tid.
Jeg kuttet ut ett år, så nå har jeg 10 år igjen.
I dager blir det…
3 650 dager.
La oss si at vi sover 30% av tiden.
Så nå sitter vi igjen med bare 2 555 dager.
Det slo meg hardt da jeg skjønte
at jeg bare har så lite tid igjen på jorden.
Hvordan skal jeg bruke den?
Jeg begynte å lage en liste over ting jeg vil gjøre.
Det er på den ene siden.
Og ting jeg ikke vil gjøre som er bortkastet tid.
Tingene jeg ikke vil gjøre lenger. Hva er de?
Jeg går ikke i bursdagsbesøk lenger.
Jeg er så lei av dem.
Det er 54 år siden jeg ble født.
Siden jeg var liten har jeg aldri feiret meg selv. Ikke én gang.
Kanskje det var fordi vi var fattige.
Da jeg ble eldre stelte andre i stand fest for meg.
Jeg har aldri satt pris på
når de kommer med en kake og ber meg om å ønske noe.
Hver gang ønsker jeg at de slutter med feiringene.
For ingenting overrasker meg lenger.
Hvordan bli jeg overrasket
når hvert år, når bursdagen nærmer seg,
så spør noen meg ut på middag.
Bordet er uvanlig stort. Det kommer flere enn vanlig.
Og mens vi spiser, slukker lyset seg.
De kommer med kaken og synger Gratulerer med dagen…
Det høres aldri bra ut.
Ingen er i samme skala. Det finnes ikke harmonisk.
Fyllikene blir…
Veldig bråkete.
Når de setter kaken foran meg, så skjer det.
En vifte blåser på de.
Lysene slukkes.
Mens de tenner lysene igjen, står jeg og venter på overraskelsen.
De roper, "Hvem har en lighter? Kom hit."
Mens de tenner denne, slukkes en annen.
Det er veldig irriterende.
Så blåser jeg lysene.
Jeg synes ikke det er gøy.
Og det er enda verre hvis du er på en av de store restaurantene
og flere folk har bursdag.
Det er flaut. De synger for bordet,
og bandet må spille med.
Ikke lenge etter hører du, Gratulerer med dagen…
Og så et annet bort, Gratulerer med dagen…
Fem bursdagsbord. Jeg skjønner ikke.
Synes du ikke synd på bandet
når de hele tiden må spille den jækla sangen?
Tror du ikke de er lei av det? Og hvorfor be om en ny runde?
Var det ikke nok med én, idioter?
Nok bursdagssnakk.
La oss heller snakke om bryllup.
Jeg går heller ikke på dem.
Ikke bry deg med å sende meg invitasjon.
Mine ansatte vet veldig godt at jeg ikke deltar i bryllup.
Jeg sender dem heller pengegaver.
Du skjønner,
la meg være ærlig.
Jeg har aldri vært glad for de nygifte.
Jeg er sjalu på dem.
Du skjønner,
du har det du vil ha.
Du er fornøyd med livet.
Du har funnet din sjelevenn.
Hva med meg?
Jeg går i bryllupet ditt, gir deg pengene mine,
slik at jeg kan føle meg trist
under vielsen.
Det gir ingen mening. Jeg må se bryllupspresentasjonen din,
dere forteller historien om hvordan dere møttes, ble forelsket.
Så ble dere forlovet foran Eiffeltårnet.
I videoene aner ikke kvinnen hva som skjer.
Ja, sikkert. Hvorfor går du da med den lange kjolen?
Skjønner dere?
Jeg er så lei av det.
Det siste bryllupet jeg var i, som sannsynligvis blir den siste,
var Toon og Kois bryllup.
Jeg gikk fordi jeg elsker dem.
Jeg har ubetinget kjærlighet for dem.
Jeg ble tildelt
ansvaret for scenen og slikt,
og fungerte som emcee.
Så,
på ettermiddagen
var det en vannhellingsseremoni for å gi velsignelser til brudeparet.
Det var mange gjester…
respekterte folk og nære venner.
Omtrent så mange mennesker.
Denne mengden her.
De satt akkurat som dette.
Navn ble ropt opp, og de var kjente mennesker.
De i musikkbransjen,
politikere, til og med kjente kunstnere.
"Mr. Aed Carabao, kom på scenen
for å helle vann og gi visdomsord til de nygifte."
Jeg trodde ikke de ville rope mitt navn,
for jeg ikke var på listen.
Jeg bare stod der ved scenen og gjorde min greie.
"Udom Taephanich, kom på scenen å hell vann og gi visdomsord."
Jeg sa, "Nei."
"Nei, det går fint."
Jeg er overbevist om at du ikke bør gi til andre det du ikke har.
Hvilke visdomsord har jeg å tilby? Ingen.
Så jeg sa, "Nei, det er greit."
"Mr. Udom Taephanich, vennligst kom til scenen."
Så ble det en stillheten over seremonien.
"Spør noen andre."
Jeg latet som ingenting.
"Mr. Udom Taephanich, vennligst kom til scenen."
Toon og Koi var der.
Her var putene som støtte armene.
Og de la hendene her
for at folk kunne helle vann på dem.
Hendene deres var bleke, som om neglene deres falt av.
Jeg var sånn "Pokker". Og så gikk jeg.
Folk så på, akkurat som dere ser på meg nå.
Jeg sa,
"Toon."
Toon ventet på visdomsordene mine. Begge to.
Jeg sa til ham, "Toon. Jeg har ingen visdom til deg."
"Tingen er,
jeg ville ønske deg lykke,
men dere to er allerede lykkelige."
"Dere er perfekte sammen."
"Du har en god og vakker kone."
"Dere er kompatibel."
"Dere har begge status, berømmelse, prestisje, visdom."
"Dere nyter hverandres selskap."
"Dere ser begge bra ut. En perfekt match."
"Og meg? Se på meg."
"Toon, jeg tror at vi ikke bør gi til andre det vi ikke har."
"Det er som om en feit person prøver å lære noen
hvordan de kan bli tynn, skjønner?"
"Skjønner du hva jeg mener?"
Toon sa,
"Vel, hva skal vi gjøre nå?"
Så jeg sa, "Ok, jeg har en idé."
"Hva med om dere to gir meg noen visdomsord?"
Fotografen klarte å fange øyeblikket.
Vi planla ikke dette i det hele tatt. Dette skjedde virkelig.
Toon var litt ukomfortabel, men han gjorde det og sa:
"Note, jeg håper
at du finner den rette personen en dag."
Vi var alle forvirret.
Se.
Selv når du tar en slurk så slutter ikke folk å se på deg.
Du skal ha valuta for pengene, ikke sant?
Kjøpte noen dukkene?
Så søtt. Kan jeg se på den?
Så søt. Se.
Er denne til meg? Takk.
Jeg vil også ha en.
Akkurat nå, mens jeg snakket…
Når jeg står på scenen og ser noen jeg kjenner,
blir jeg helt distrahert,
jeg miste fokus og glemmer hva jeg skulle si.
Jeg så nettopp Tony Jaa et sted her.
Her, ikke sant? Hvor er Tony Jaa?
Der er han. Tony Jaa. Hei. Jeg savnet deg.
Takk for at du kom. En applaus for favorittfyren min.
Han er best.
Jeg besøkte Tony Jaa hjemme.
Hvor lenge siden er det jeg var der?
Å, dette blir en veldig lang historie.
Dere kommer alle sent hjem.
Det er noe jeg aldri vil glemme.
-Vel… -Fortell historien.
Det er ikke så morsomt. Det er litt personlig.
Greit. Jeg skal fortelle det kort.
Tony Jaa inviterte meg på middag
og jeg ville se stedet hans.
Jeg ville se hvordan hjemmet hans var. Så vi planla en middag.
Vi inviterte Singto Numchok og Kong Huayrai.
Vi tre spiste middag hos Tony Jaa.
Vi så frem til det.
På den tiden i livet
hadde jeg så lyst på en kjæreste.
Skjønner?
Jeg hadde så lyst at personalet mitt måtte holde et møte
for å finne ut hvordan dette kunne skje.
Det var rundt 15 av dem i møtet.
"Du må på Tinder."
"Sveip i vei." De lærte meg hvordan.
"Kom, la meg opprette en konto for deg. En premium."
Jeg hadde aldri brukt dem. Jeg hadde ikke TikTok engang.
Mine ansatte lagde kontoen jeg har i dag.
De sa, "Kom igjen, lag profilen din."
"Hva laster jeg opp?"
"Tre bilder. Vi velger de gode for deg."
De valgte noen kule bilder jeg tok.
"Ok, greit."
Så sa de, "Det er forskjellige aldersgrupper."
Jeg sa, "La meg se hvor jeg er."
Så de viste meg. "Du hører til i 50-årene."
Jeg sveipet gjennom profilene og sa, "Oi da."
På denne måten matcher jeg bare med folk på sykehjem.
Det var ille. Så jeg sa, "Dette funker ikke."
"Denne virker grei," sa de.
-"Virker grei", hva betyr det? -Ikke greit.
Hvis det var en gammel, hvit dame, kanskje.
Jeg tenkte, "Hvordan kan jeg muligens få en match her?"
De sa, "Vi oppgraderer til premium så vi kan se deres profiler først.
Så kan du se om du liker dem.
Hvis du gjør det, sveiper du og matcher."
Da jeg begynte, protesterte en annen stab og sa,
"Nei. Ikke la sjefen gå ned den veien."
"Hvordan kan vi vite om jenta virkelig er god?"
"Kanskje hun ser ung ut…
la oss si litt over 30."
"Men når du starter en samtale, hva gjør du hvis,
scenario én, hun ikke tror at det er deg?"
"Nettopp."
La oss forestille oss om dette var deg.
Du sveiper, og plutselig ser du Note Udom med magemuskler.
La oss si at du matchet med Note Udom,
og han starter en samtale.
"Hei." "Hvem er dette?"
"Jeg er Note Udom." "Ryk og reis."
"Ikke tull med meg. Note hadde ikke tullet slik."
"Er du en svindler?"
Skjønner dere? Det er sånn det er.
Så jeg sa: "Vi kan ta en videosamtale slik at de kan se meg."
"Vi ringer dem hvis de ikke tror meg."
Personalet sa, "Vi vet ikke om de… Hva om du sier noe…"
"Hva om de tar opp samtalen
og legger det ut på internett eller bruke det til å utpresse deg?"
"Jeg er ikke redd." De sa, "Hvem vet?"
"Hva om du ved et uhell sender dem et bilde av pikken din?"
Hvem, meg?
Det er jo en selvfølge.
På ekte. Det er salgstrikset mitt.
Personalet insisterte, "Nei, du kan ikke gjøre dette."
"Ingen apper. Vi prøver noe mindre vilt."
Så viste de meg denne siden,
"PlayQpid."
Dere har sikkert hørt om det.
Det er en matchmaking-side
for de som leter etter kjærlighet.
Det er et innlegg for hver person,
detaljer om deres preferanser, hva de liker og sånt.
Så de gikk gjennom det for meg.
"Se, hun her. Tidlig i 30-årene."
"Hun her."
"Hun ser ut som en match, sjef."
"Hun liker noen med en god sans for humor."
"Moden og omsorgsfull."
Det høres ut som meg.
Hun sa også: "Hun foretrekker noen som er høyere enn 170 cm."
Spiller ingen rolle. Vi prøver.
Jeg kan legge noe i skoene mine eller stå på tærne, slik.
Så jeg fortalte personalet,
"Kom igjen, send en melding til henne."
Min ansatt, Nell, sendte en melding.
"Hei. Jeg så innlegget ditt."
Og så videre.
"Jeg ser at du leter etter noen. Jeg har noen."
"Han er som en bror for meg."
"Han vil veldig gjerne bli kjent med deg,
og han tror at han er det du leter etter."
"Er du interessert?"
Ting som det.
Hun svarte og spurte hvem jeg var.
Så Nell sa at det er Note, Udom Taephanich.
Hun trodde ikke på det.
Hun sa, "Vær så snill, ikke tull med meg."
Så Nell sa,
"Sjef, la oss ha en videosamtale med henne."
Hun svarte
og så ansiktet mitt på skjermen.
Om du bare hadde sett reaksjonen.
Hun bare, "Hvordan kan jeg hjelpe deg?"
Jeg sa: "Nei, jeg vil bare bli kjent med deg. Jeg så innlegget."
"Vel,
hvorfor?"
Jeg kan ikke bare si at jeg vil være kjæresten hennes. Det er for raskt.
Så jeg sa, "Vi kan bli kjent hverandre som venner."
Hun sa, "Ok."
Hun var i sjokk, og hun…
stammet.
Jeg sa til henne,
"Hvis du er ledig vil jeg gjerne ta deg med på middag."
"Bli kjent med hverandre. Når er du ledig?"
Jeg lot henne bestemme.
Kanskje hun fortsatt var i sjokk, for hun sa,
"Jeg er ledig i kveld."
Fantastisk. Hun er med.
Jeg ikke si nei eller spille vanskelig å få.
Så jeg sa, "Fantastisk. Vi møtes i kveld. Jeg er ledig."
"Skal jeg hente deg, eller…"
"Jeg kan komme dit selv," sa hun.
Det var mye nøling i den samtalen.
Men det gikk fint.
Vi ble enige om å møtes foran kontoret mitt.
Da jeg avtalte å møte henne,
glemte jeg helt at jeg hadde
en annen avtale den kvelden,
som var middagen med Tony Jaa.
Skjønner?
En middag med Tony Jaa var vanskelig å ordne.
Vi er alle så opptatt, og Tony Jaa er alltid bortreist.
Vi har møttes flere ganger før. Men den kvelden
ville hans kone og svigermor lage et nordøstlig måltid for oss.
De vet at jeg er fra Surin. Vi er fra samme provins.
Da jeg husket det,
spurte jeg henne før jeg la på, "Bare et spørsmål."
"Har du noe imot
at vennene mine spiser middag med oss?"
"Det er ikke noe alvorlig. Vi skal bare slappe av."
Jeg syntes det var bra, ikke for romantisk.
Hun kunne møte vennene mine.
Hun syntes det var greit.
Hun sa, "Ja. Ikke noe problem."
Men hun visste ikke hvilke venner.
Så vi skulle møtes ved kontoret. Jeg ringte.
"Du kan parkere under treet." Jeg gikk til henne.
I det jeg åpnet døren hennes,
kom hun ut og sa…
"Så,
hvor er kameraene?"
"Det er ingen kamera. Virkelig. Stol på meg.
Jeg vil bare bli kjent med deg."
Hun sa, "Å, ok.
Så du tuller ikke med meg?
Virkelig?"
Så låste hun bilen og krysset veien
til kontoret mitt.
"Jeg bor her. Tre etasjer."
"Jeg bor på toppen."
"Møterommet er i førsteetasje. Moren min bor her også."
"Min mors hus er her."
Jeg ville at hun skulle føle seg velkommen.
Så sa jeg, "La oss vente på vennene mine."
"De blir med oss."
Vi sto der begge to, og det var litt kleint.
Jeg prøvde å holde en samtale.
Mens jeg snakket, hadde hun ikke helt kommet seg etter sjokket.
Og så kom Kong Huayrai.
Han kom ut av bilen sin.
"Hei, folkens."
"Hei, Note. Hvem er dette?"
"Å, du dater henne."
"Fantastisk."
"Så bra."
"Du er drømmejenta hans."
Nå ble alt bare et rot.
Som å møte Kong Huayrai ikke var overraskende nok,
rullet plutselig Singto Numchok opp i en bil.
"Hei, Note. Jøss."
"Ok, jeg skal ikke si noe. Ikke et ord. Jeg har manerer."
Tenk om du var den jenta. Hvordan ville du følt deg?
Hva skjedde? Hun var nok forvirret.
Så jeg fortalte henne, "Vi skal til en annen venns hus,
som er litt langt unna."
"Det er litt vanskelig å komme dit, så vi kjører sammen i varebilen."
Jeg satt her. Hun var her borte.
Bakerst satt Singto og Kong.
En annen person som kjente ruten kjørte.
På vei dit, ble jenta ganske engstelig.
Hun var…
Tenk om du var henne.
Fra vår side trodde ikke vi at vi var…
Vi er alle mennesker.
Jeg ville bli kjent. Jeg er ikke spesiell.
Jeg prøvde å holde samtalen gående på veien.
Da jeg spurte henne om noe, ga hun bare et kort svar.
Tony Jaa sitt hus var langt unna.
Som om vi var på vei ut av byen.
Veien til huset hans fra hovedveien var veldig smal.
Vi kjørte forbi forlatte bygninger og en bananplantasje.
Jeg vedder på at hun må ha tenkt noe som,
"Disse tre DTK-jævlene
skal voldta meg ved bananplantasjen."
Vi prøvde å få henne til å føle seg trygg.
Vi fortalte vitser.
Kong sang sin uutgitte singel.
Singto nynnet. Vi hadde det så gøy.
Men jenta var stiv som en stokk.
Jeg ante ikke hva jeg skulle gjøre. Sånn er det bare.
Så vi var på vei. Jeg ringte Tony.
Han spurte, "Hvor er du? Hvor er du nå?"
Han sa det var vanskelig å komme til huset.
Vi måtte forbi en busk.
Så vi parkerte der han sa at huset hans var.
Forestill dere dette.
Tony Jaa sitt hus er ikke et hus.
Han kjøpte en bygård.
Hele bygningen.
Jeg vet ikke hvor mange rom det er. Det er en hel bygning.
Det er som en leilighetsblokk,
en gammel hybel, med maling som flasser av veggene.
Akkurat som i Buppah Rahtree.
Tony Jaa elsker den slags ting.
Han kjøpte den.
Senere spurte jeg ham hvorfor han kjøpte den.
Han sa at bygningen ligger ved innsjøen.
Han elsker å se på utsikten over innsjøen.
Og han liker å bo
på mystisk vis, som en kriger.
Det var ikke et hus. Han gjorde det til et tilfluktssted.
Det er som et hemmelig møtested
hvor heltene kunne møtes,
hvor du finner CIA-agenter, James Bond.
Opprinnelig en hybel. Det var utallige rom.
Han hadde revet ned alle veggene.
Du kunne se stolper over alt i huset hans.
Tenk deg en skolekantine
fra du var barn
med alle disse enorme kolonnene i en åpen plass.
Han beholdt veggene rundt soverommene.
Han rev ned de andre rommene, bortsett fra badene.
Så det ble ett rom, åpen plass, et rom, mer plass.
Jeg har aldri sett et hus som det i mitt liv.
Vi parkerte, jenta ante ikke hva dette var.
Vi parkerte. Hun var i sjokk over å møte oss.
Døren åpnet seg, pang!
Tony Jaa stod der…
Hun…
Hun må ha tenkt, "Hva i helsike er dette?"
Tony Jaa er ikke lett å møte.
Hun så ham og sa, "Hva i helsike?"
Og Tony Jaa bare…
Han pratet med Singto. De snakker kambodsjansk. De spøkte.
Det var ingen heis, så vi tok trappene,
som i en hybel.
Bygningen er ganske gammel.
Da vi nådde andre etasje,
det var fullt av søyler og mye åpent rom.
Og det var en gymsal
med puter på gulvet for å ta salto.
Det var speil, kamputstyr,
sverd og lanser.
Dette var ikke et hus i det hele tatt. Det var som en gymsal.
Ved siden av gymsalen var et bønnerom.
Der inne var det…
et alter omtrent 15 meter langt.
Det så ut som to rom.
På alteret var det statuer av den Hellige eremitten, Lord Naga,
buddhist statuer, men ingen Ong-Bak.
Disse statuene var plassert en etter en.
Mye røkelse.
For å bruke badet, måtte du gå helt bak, til andre enden.
Hver del av huset var langt unna de andre.
Når det gjelder interiør designet,
Tony Jaa har vel bodd i så mange land,
og han bare kjøper hva han vil.
Så det er et loft med kinesiske,
europeiske og kambodsjanske innflytelser.
Angkor Wat, Angkor Thom. Også et hint av fransk.
Det var kaos.
Men hvem ville sagt noe? Det er Tony Jaa.
Etter det,
ba vi jenta føle seg som hjemme,
som var helt umulig.
Hun satt med rak rygg.
Jeg gjorde det samme. Men jeg innså ikke det da.
Tonys kone kom med maten. Svigermoren hans kom også.
Så rullet Tony Jaa ut karaokemaskinen.
Det var en TV, så vi begynte å synge.
Når vi er med venner, er vi bare oss selv.
Vi sang slurvete. Kong var brisen.
Singto også.
Tony Jaa begynte å synge og rappe på kambodsjansk.
Og han var veldig flink til å danse som Michael Jackson.
Dette overrasker deg kanskje. Han gikk moonwalk rundt i huset.
Det var fantastisk. Jenta var stille som en statue.
Hun var nok målløs.
Hun lurte på hva hun gjorde der.
Jeg trodde ikke hun ville bli full på første date,
men hun sluttet ikke å drikke.
"Drømmer jeg? Er dette sant?"
"Note Udom ba meg ut på middag."
"Så møtte jeg Singto og Kong."
Vi sang,
og når vi sang lagde vi en regel:
Vi må rappe alt vi sier.
Vi spilte en beat på YouTube, de som er gratis.
Denne dama, hva gjør hun her?
Bare sitter der og prater med ingen nær
Så jeg ga mikrofonen til Singto og Kong
Hun var full. Hun prøvde å komme seg unna hva enn som foregikk.
Hun var pyntet for daten. Nå var håret bustete, ansiktet oljete,
som om hun satt i en matbod og tenkte, "Dæven, er dette virkelig?"
Men vi sørget for at hun ble tatt vare på.
Jeg holdt samtalen gående.
Men den kvelden var vel for overveldende for en første date.
Vi hadde det så gøy. Tony, det var en flott kveld.
Jeg vet ikke hvor lenge vi var der.
Så gikk vi.
Vi satt av jenta på samme sted.
Singto og Kong dro.
Jeg fulgte henne til bilen.
Da jeg lukket døra, sa jeg, "Takk for at du ble med."
"Det var kjempegøy."
Uttrykket i ansiktet hennes.
Som om hun sa, "Kaller du dette gøy?"
Da hun dro, tekstet jeg henne, som en gentleman,
og sa, "God tur hjem."
Hun bor rundt Rama II. Hun dro.
Jeg tekstet igjen:
"Kjør forsiktig. Er trafikken ille rundt Rama II?"
Noe sånt.
Hun kom hjem den kvelden.
Fra 22:00, 23:00… Sikkert midnatt. Før jeg la meg, tekstet jeg god natt.
Hun svarte ikke.
Kanskje hun var trøtt. Neste morgen, våknet jeg rundt 8.
"God morgen." Jeg sendte henne søte klistremerker og vitser.
Fortsatt ingenting.
Senere, tekstet jeg henne igjen, og på kvelden.
Så blokkerte hun meg.
Å være berømt hjelper ikke.
Det var et eneste rot.
Etter den hendelsen, holdt jeg et firmamøte.
"Hva betyr dette? Fortell meg."
"Hva skjedde?" spurte jeg. Og alle sa,
"Sjef."
"Kanskje hun så…"
"Kanskje hun ikke trodde at hun ville se deg og kompisene
oppførere dere slik."
"Kanskje det var for brått. For fort. For tidlig."
"Hun var sikkert i sjokk." Vel…
Det har gått en uke. Er hun fortsatt i sjokk?
"Eller kanskje du ikke er hennes type,
men hun vil ikke si det."
Kanskje jeg så eldre ut enn hun forventet.
Eller kanskje jeg ikke ser så bra ut.
La oss bare si det ikke fungerte.
Berømmelse hjalp ikke.
Og velsignelsen fra Toon kunne ikke redde meg fra dette.
Som jeg sa, ingen flere bryllup på meg.
Nå, begravelser, jeg går ikke i de heller. Jeg sier det her.
Jeg er lei av begravelser. Jeg går ikke lenger.
Noen ganger tenker jeg at jeg ikke engang skal gå i min egen begravelse.
Det er et slit å gå i begravelser.
Det er et slit å finne parkering,
spesielt på Wat That Thong.
Det er vanskeligere enn ved Siam Paragon.
Jeg kjørte rundt i evigheter før jeg fant en ledig plass.
La oss bare parkere ved en av munkeboligene.
Jeg klemte meg inn. Så måtte jeg finne paviljongen.
Hvilken? Dæven. Jeg gikk i dress.
Jeg måtte være respektfull.
Som kjendis, måtte jeg det. Jeg ville heller gått i singlet.
Så jeg måtte finne paviljongen i dress.
Jeg svettet. Armhulene mine var gjennomvåt.
Og paviljongene var alle forskjellige.
Ulike størrelser, ingen rekkefølge.
Paviljong én var her, fire var der, åtte var helt der borte.
De var ikke bygget samtidig. Jeg fant ikke den rette.
Foran paviljongene, var det ingen LED skilt
eller bilder av de avdøde.
"Her er jeg."
Jeg ante ikke hvor skiltene var.
Da jeg gikk inn,
gjenkjente folk meg.
Da jeg gikk inn, hilste de på meg:
"Mr. Note, takk for at du kom. Denne veien, takk."
De satt meg ned, og jeg så bildet.
Fanken. Feil lik.
Hvordan kommer jeg meg ut nå?
De satt meg på første rad.
Alle så meg. De visste jeg satt der.
Pokker. Jeg måtte komme meg ut.
Så serverte de meg vann og snacks.
Pokker. Hvordan skal jeg si det til dem?
Og familien ser på meg,
"Når ble vi kjent med ham?"
Jeg sa,
"Å, jeg må ta telefonen."
Så dro jeg.
I en begravelse…
Når du blir eldre, setter de deg
helt framme.
For senior gjester har de lenestoler med løveføtter
eller et par sofaer helt framme.
La oss si at dere er gjester i en begravelse.
Jeg sa, "Det går fint." De sa, "Vennligst."
"Greit." Jeg setter meg ned.
Man kan ikke reise seg på første rad.
Det ser ikke bra ut om du er på telefonen.
Du forstår ikke munkenes messe.
Hva sier de? Du aner ikke.
Hvorfor kan de ikke ha en simpel preken?
Så du sitter der, tom i hodet.
Dette er så kjedelig.
Du vil ta fram telefonen og se på kviseklemme-videoer.
Det er like trist.
Men, nei, du kan ikke det. Hva gjør man nå?
Ved en annen begravelse,
annonserte de, "Vil Mr. Note Udom
komme til scenen for å tenne lys som en hyllest til De tre juvelene?"
Meg?
Virkelig? Jeg kan ikke være hovedgjest i en begravelse.
Hadde de fortalt meg dette, hadde jeg ikke gått.
Se for dere dette.
Du er i en begravelse.
De annonserer,
"Vil Mr. Note Udom
komme til scenen
for å tenne lys som en hyllest til De tre juvelene?"
Jeg går opp.
I en begravelse vet jeg hvordan jeg skal oppføre meg.
Jeg er helt Men in Black.
Jeg vet det er en sørgmodig anledning.
Så jeg går opp.
De lo, sånn som dere gjør nå.
Jeg vet ikke hva jeg gjorde feil.
Smekken min var igjen. Jeg var konservativt kledd.
Det var et mysterium.
Jeg stod pinlig berørt foran hovedbildet av Buddha.
Bedemannen i brunt sa i mikrofonen,
"Mr. Note Udom, du kan tenne lyset."
Jeg hvisket til ham, "Hvor er lyset?"
"Hvor er det?"
Han sa rett inn i mikrofonen, "Det er en elektrisk bryter."
Han pekte på en bryter.
Det var typen man ser utenfor toaletter. Jeg trykket på den.
De var alle elektriske… røkelsespinnene, lyset.
De lyste opp.
Helt samtidig.
Måtte det være meg?
Det var innen rekkevidde, din idiot.
Var det flaut? Ja, for helsike. Da jeg var der oppe,
og ikke fant lyset, hørte jeg folk fnise.
Til og med munkene prøvde å ikke le,
og dekket til ansiktene med viftene.
Jeg hører ikke til i disse sørgmodige begivenhetene.
Her er noe jeg ikke forstår:
I en begravelse ber de deg gå og se liket.
"Kom, vær så snill. Denne veien. Jeg kal vise den liket."
Hvorfor?
"Ingen andre får se det."
Så hvorfor må jeg?
Pop Areeyas mor tilkalte meg, "Kom og se her."
"Se på min mors ansikt. Det er fortsatt rosa."
Hun åpnet kisten. Jeg sa, "Nei."
Jeg vil huske dem
slik de var da de levde.
Ikke som et lik som vil hjemsøke meg om natten.
Jeg ser ikke poenget.
Hva er så appellerende med dette?
Et lik med bomullsdotter…
og sminke…
Spesielt de med sår. Ikke mange bruker rett foundation nyanse.
Jeg mener, de døde,
de har ikke noe de skulle sagt.
Så jeg spurte en ekspert,
"Hva er poenget? Når begynte det?"
"Det er en lang tradisjon. Så folk kan tenke på døden."
"De kan se hvordan døden er."
Jeg forstår det å tenke på døden,
men har du noensinne spurt den avdøde
om de vil at andre folk skal se dem slik?
Se for dere dette. Du må ikke være død.
Hver kvinne i denne hallen,
forestill deg at du sover uten sminke.
Klokken 05:30 kommer folk på besøk.
Du har et teppe over hodet.
De kommer inn. De løfter opp teppet…
"La meg tenke på døden."
Ville du likt det?
Hvis ikke, ikke gjør det mot andre.
Begravelser er full av kleine øyeblikk.
En gang var jeg i en begravelse for Toni Rakkaens far.
Kandy Rakkaen var også der.
Vi er bekjente.
Jeg har mye respekt for moren, den nasjonale sangeren Banyen Rakkaen.
Begravelsen var ved Wat That Thong.
Da jeg kom dit,
visste jeg hvordan jeg skulle oppføre meg.
Jeg kom dit og hilste på dem.
Så gikk jeg til seremonien.
Det var allerede folk der.
De tok bilder av meg,
la meg ut på TikTok og greier.
Så kom en modig jente bort…
"Note, kan jeg få en selfie?"
Det er en begravelse. Ok. Greit.
Jeg prøvde å ta meg sammen.
Så, vi tok en selfie. Så kom en annen.
Klikk. Så kom en annen. "Kan du holde kameraet, takk?"
"Armene mine er store," sa de.
Så kom flere folk. Folkemengden ble større.
Jeg sa til meg selv, "Ikke smil. Det er en begravelse."
De så ut til å like det enda mer. Flere kom.
De ville ha et bilde av meg med normalt uttrykk.
Så sa noen, "Vi flytter oss. Det er for trangt her."
"Kom bort hit. Det er åpent. Det er mer komfortabelt her."
Hvor var det? Foran kisten.
Kisten var der med alle blomstene.
Bildet av faren hans som døde var rett der.
De ville ta bilder der.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
"Kom her, kom."
De ringte til familien fra utenfor byen.
"Kom fort. Note er her. Det er ikke ofte vi får se ham."
Fire eller fem folk samlet seg.
"Hei."
"Kandy, kom her. Toni, kom her. La oss vente på Toni."
"Ta dette kameraet også. Og dette."
Personen holdt så mange kameraer.
Har de ikke gruppechat?
Det er det samme bildet.
"Ok. Klar?"
En, to, mini hjerter.
Mini hjerter?
Jeg var mer respektfull mot faren deres enn dere.
Hvor stort bør mini hjertet mitt være?
Hvor stort bør et hjerte være i en begravelse?
Er du gal?
De er ikke for meg.
Ikke for meg.
Begravelser er ikke noe for meg.
Og de begravelsene med mange kranser, jeg synes ikke det er riktig.
Kranser er så dyre.
De jeg kjøper til respekterte mennesker eller for andre kjendiser
kostet meg 10 000 baht.
Ti tusen for en med nye blomster.
Jeg bestilte den fra Napasorn på Pak Khlong Talat.
Jeg kan ikke kjøpe billigere. Hvorfor? Fordi navnet mitt står på.
Det hadde vært flaut.
Ellers hadde jeg bestilt en til 380 baht
med silke brettet til dumme påfugler.
Det er fordi navnet mitt står på.
Om jeg kunne,
hadde jeg satt dem synlig med prislappen på.
Ti tusen, mann.
Jeg var i en begravelse til en berømt venn.
Du ville kjent dem.
Kranser? Det var så mange.
Det var ikke nok plass. Tak til gulv.
De måtte leie et annet telt til alle disse kransene.
Mer. De måtte leie fire. Fire telt. Jeg var helt…
Og alle var fra kjente mennesker.
Den dagen ble jeg til seremonien var over.
Jeg ville finne ut hva de gjorde med disse kransene.
Jeg filmet, men ikke for å lage en dokumentar.
Jeg ville bare vite det. Så jeg ventet.
På slutten da alle dro, kom tempelguttene
med tre, fire trehjulssykler.
Noen var enorme med motor.
De tok kransene ned og lesset de på.
Jeg filmet navnene til noen av stjernene.
Da de hadde tatt ned alle kransene,
dumpet de dem i gule søppelkasser.
Og de kastet dem slik.
Jeg gjorde regnestykket.
Ut gikk 10 000, 20 000, 30 000, 40 000.
Kransene utgjorde totalt fire millioner.
Det var alt for ingenting.
Jeg elsker det de gjør ved Wat Cholpratarn Rangsarit.
De godtar ikke kranser.
De tar bare vifter.
Jeg var der.
Det var fans overalt i paviljongen.
Mer enn i en viftebutikk.
Om alle var slått på, hadde parykken din flydd av.
Nok om begravelser.
Gravfeiedag. Jeg vil ikke gå på det heller.
Jeg fortalte mamma at den forrige
blir den siste for Udom Taephanich.
For meg er gravfeiedag
en dag hvor folk i en familie som ikke tåler hverandre
blir tvunget sammen
på et forferdelig sted,
i brennende varme
hvor de spiser ekkel mat.
Å komme til graven er ille nok.
Faren min døde da jeg var seks.
For å komme til graven må vi forbi en sukkerrørgård.
Det er ikke en fancy grav.
Vi hadde ikke mye penger.
Så graven lå bak sukkerrørgården i Ban Bueng, Chonburi.
Der er slitsomt å gå dit. Trafikken fra Bangkok er ille.
Så må vi kjøre gjennom sukkerrørene. Veldig støvete.
De rike ville ha gravene sine på pene steder…
ved vannet, nær fjellene, de store kuperte gravene.
Noen er like store som denne scenen.
Min fars har bare en så liten en.
Veien er så støvete.
Og du risikerer å parkere på noens grav.
De er alle veldig nær hverandre,
så du må parkere på fortauet og svi under solen for å nå frem.
Det er ingen skygge.
Ikke et eneste tre. Det koker der ute. Vi må finne et telt.
Så vi satte opp et telt som vi leide for å gi oss litt skygge.
Og teltet kan ikke være så stort,
ellers kaster det skygge på andres graver.
De kan bli sinna.
Så hele familien står klynget
under dette teltet i varmen.
Og der er graven som er laget for å se ut
som om vi har tatt godt vare på den.
Bare dager før så vokste gresset på magisk vis.
Sannheten er at vi plantet gresset. Veldig nylig.
Vi malte den nylig for å få det til å virke
som om vi tar vare på den.
Men egentlig, resten av året,
blir han forlatt der i solen.
Han er nok helt solbrun nå.
Det er ikke gress der,
ikke ett skjell.
Det er tradisjon å spre skjell på gravene.
Så det som skjer er at det er en varm dag. Utrolig varmt. Hva gjør jeg her?
Og folkene som hater hverandre har egentlig ikke holdt kontakt.
De må dele teltet i den varmen
med bakgrunnsmusikken av fyrverkeri…
Familiemedlemmene som hater hverandre begynne å snakke i en viss tone,
på en slags passiv-aggressiv måte…
"Har ikke barnet ditt fått jobb ennå?"
"Mitt gjør det bra utenlands."
"Hva er lønnen din?" "Hvilken bil kjører du?"
"Japansk? Jeg kjører en europeisk. Dørene er tunge."
Ting blir anspent og er i ferd med å eksplodere.
Når du er i samme telt med noen du hater på gravfeiedagen,
blir det ganske ubehagelig. Hva gjør du?
Du tenner fyrverkeri.
På gravfeiedagen tenner du fyrverkeri.
Å tenne fyrverkeri er en aktivitet som…
Jeg har aldri sett noen tenne fyrverkeri på en avslappet måte.
Det er ikke sånn…
Den som gjør det er sånn…
"Nei, du gjør det."
Ingen liker det.
Og når det er tent, må du løpe
og holde deg for ørene.
Du vil at det skal være høyt, men så dekker du for ørene.
Luften er full av svovel og papirbiter.
Det brenner i nesen til alle. Hva pokker? Hva er poenget?
Sånn er det.
Fyrverkeriprodusenter, kan dere ikke bare
lage kontrollere i stedet?
Verden hadde vært et mye bedre sted.
Og hvorfor må vi bruke de store batteriene?
Jeg sier, "Vi kjøper en liten en. En rull med 100."
Ferdig.
De sier, "De gir deg ikke lykketallene."
"Vi må kjøpe minst 500 for å få lykketallene til lotto."
Min mor bruker ikke lenger vanlige røkelsespinner.
Hun bruker de som viser lykketall når du tenner dem.
Hun bruker dem til å kjøpe lottokuponger.
Jeg spurte, "Hva er vitsen med fyrverkeri?"
Hun sa, "Så faren din vet at vi er her."
"Men pappa er et spøkelse."
"Hvordan kan han ikke vite det? Er vi ikke far og sønn?"
"Ikke si sånt."
"Poenget er, å tenne fyrverkeri er som
om vi kaller på ham for å spise mat med oss."
"Hvordan vet du at det er pappa som spiser?"
"Ser du alle disse gravene som ingen besøker?"
"Hva om de kommer og spiser maten vår?"
"Og pappa liker fancy mat og brennevin."
"Han spiser sannsynligvis ved den store graven der borte."
"Han har smak."
"Han hadde ikke sittet på huk her og spist tørr kylling."
"Hvorfor må jeg være her?"
"Fordi du har kinesisk blod. Navnet ditt, Taephanich."
"Taefanichene har alle kinesiske navn."
"Din far er Toh Kim."
"Onkelen din er Toh Kai."
"Og det er Toh Leng, Toh Song, Toh ett eller annet, og så videre."
Så jeg spurte, "Hva med meg?"
Hun sa, "Du er Toh Tuek Tuek."
Så jeg er ferdig med begravelser.
Jeg er ferdig med gravfeiedag.
Jeg gjør ikke "kokkens bord" heller.
Et kokkebord er som omakase.
Omakase betyr tilliten du har til kokken.
Så alt er opp til dem.
Du lar dem velge maten fordi du ikke gidder.
Å bli enig om maten kan føre til krangling
med partneren din.
De med en partner vet det.
"Hva skal vi spise?"
Jenta sier, "Hva som helst."
Jeg har snakket om dette før. "Hva som helst", kan starte en krig.
Så på omakase trenger du ikke å velge.
La kokken bestemme.
Jeg hadde en idé en gang
om hvordan du løser dette "hva som helst"-problemet.
Det ville vært flott om 7-Eleven hadde ferdigmat
uten etiketter på dem.
Du vil ikke vite hva som er i dem.
Mysteriemåltider.
Du kan ikke se innsiden.
Når partneren sier "hva som helst", kjøper du en boks
og så må de spise den.
På omakase lar du kokken bestemme.
Men kokker disse dager vil ikke bare lage mat lenger.
De vil også holde Ted Talks.
De liker å fortelle historier.
Mange historier.
De har mye å dele.
Når jeg spiser ute, vil jeg bare spise og få det overstått.
Men på omakase, må jeg vente lenge.
Ikke sant? De forklarer ting.
Det er så mange bord, men de fokuserer bare på meg.
Kokken sa, "Mr. Note,
dette er Ibérico svinekjøtt."
Jeg følte meg dum. Jeg måtte søke på det.
Hva pokker er Ibérico svinekjøtt?
Kommer det fra aboriginerne?
Nei. Det er bare dyrt svinekjøtt.
"Ibérico-griser er veldig vanskelige å avle, veldig dyrt."
"Det tok oss over ett år å tørke dette beinet her."
"Nyt det, Mr. Note."
"Du trenger ikke bekymre deg for fettet
fordi svinekjøttet er fra vår egen gård
i en engelske landsbygd."
"Grisene våre blir matet hvetekli av høy kvalitet."
"Det viktigste er at vi blander det med salt. Himalayasalt."
"Veldig høy kvalitet. Vi mater det til grisene."
"Hvorfor må du å ha salt i?"
"Grisene kan smake saltet."
"Når grisene spiser maten, blir de tørste."
"Og?"
"Vi har laget en dam på en høyde."
"Du må gå opp til beins
omtrent en kilometer unna."
"Så vi trener grisene etter måltidet,
ved at de går opp bakken og drikker fra dammen."
"Og?"
"Etter det blir de sultne
og må gå ned en kilometer for å spise."
"Så går de opp igjen og får inn en kilometer til."
"Så svinekjøttet vårt, som dette her,
har ikke fett fordi grisene fikk kontinuerlig trening."
Hvorfor forteller du meg dette?
Tror du jeg kommer til å nyte det mer?
Du begår synd, din idiot.
Karma vil bite deg i rumpa.
Neste gang du driter på en PTT-bensinstasjon,
vil bideet og alt toalettpapiret være på en Bangchak-stasjon.
Ved et annet bord var kokken ganske kjent.
Han jobber på Workpoint.
"Mr. Note, dette er den vulkanske havabboren."
"Og jeg er Thailands eneste merkevareambassadør for denne fisken."
"Jeg må fortelle deg at de er fra vår høykvalitetsgård."
Det er deres egen gård igjen.
"Vi oppdrar dem i et vulkansk krater i Indonesia."
Jeg prøvde ikke å tulle med ham når jeg spurte,
"Hvorfor helt der borte?"
"Vel, Mr. Note, det er ikke farlig fordi det er en utdødd vulkan."
"Det er en innsjø i krateret fra nedbør."
"Det er mange mineraler rundt en vulkan,
så vår havabbor blir oppdratt
i en vannkilde full av mineraler."
"Hva mater du dem?"
"De mates med død vulkansk havabbor
som er tørket og malt til pulver."
"Så økosystemet der er full av mineraler."
"Fisken er altså fullpakket med mineraler."
"Nyt det. Det er ikke noe fett."
Mens jeg spiste, tekstet Thana Thienachariya meg.
Han sa, "Hva skjer? Vil du spise middag?"
Så jeg sendte ham et bilde av kokkens bord,
det eneste stedet å få vulkansk havabbor i Thailand.
"Vil du bli med? Hva spiser du i dag?"
Han sa at han var i Lhao Lhao, og sendte meg et bilde av maten.
Vulkanisk havabbor.
En annen Michelin-stjernekokk fra New York.
"Nå som jeg er tilbake i Thailand, skal jeg lage bølger
i matbransjen for å forbløffe thailandske folk."
"Jeg lager grillet og stekt kylling."
"Hvordan er det nytt? Det har vi her også."
"Kyllingen min er veldig spesiell. Jeg har min egen gård."
Igjen?
"Kyllingen min er oppdratt ved en bekk i Chiang Rai."
"De drikker fra bekken, som er veldig ren."
"De er oppdratt på en longan-gård. Min egen longan-gård."
"Så kyllingene spiser longan. Kjøttet deres blir mørere."
"Og visste du at longan er bra for kneet?"
"Be brukter longan-ekstrakt for å lage kneolje."
"Dette er salgsargumentet vårt."
Jeg tenkte, jeg har urinsyregikt.
Kyllinger er fugler.
Hva enn du mater dem,
vil jeg fortsatt få urinsyregikt.
Jeg gikk nylig til et sted i Ratchaphruek.
The Ratchaphruek compound. Det var en fancy omakase.
Jeg dro med Reed av Aroi Lert
og Sorayuth.
Det var en veldig dyr restaurant. Men plagde det meg?
Nei, for de betalte.
Det var et annet nivå av japansk gourmetmat.
Kokken gikk ikke bare med hvit uniform og hvit hatt.
Det var en stor planke foran bordet.
Og kokkens uniform var som en…
en japansk kriger, meg tau og greier.
Uniformen alene var verdt opplevelsen.
Han fileterte fisken og servert den til meg.
Han hørtes veldig japansk ut, men ansiktet hans sa nordøst Thailand.
"Mr. Note,
denne fisken er veldig sjelden."
"Det er sesongens, og veldig vanskelig å finne."
"Dette var den siste for denne leveringen."
"Den heter…"
Han sa navnet. Jeg husker ikke hva det var.
La oss kalle den Shogi Mitsu Monogatari.
"For å fange Shogi Mitsu Monogatari, må du gjøre det naturlig,
under en klippe i en bekk."
"De lever i par."
"De er som hornfuglfamilien."
"De har bare en partner i livet."
"Vi fanger dem når de er i dvale,
for det er da de har mye fett.
Det gode fettet. Vi tar ikke hunnene, for de har for mye fett."
"Det kan bli for fettete."
"Hannene har rett mengde fett og tekstur."
"Selv ikke otoro kan måle seg."
Så satt han den foran meg.
Jeg tenkte,
hvordan kan jeg nyte dette?
Du sa nettopp at de var sammen hele livet.
En partner hele livet. Og du separerte dem.
Nå er det en Shogi Mitsu Monogatari enke
som bor under klippene helt alene.
Hvordan kan jeg spise dette?
Disse kokkene… Noen ganger vil jeg binde dem fast
og få dem til å spise maten jeg lager.
"Hei kokker, se. Dette er en steinbit."
"Denne steinbiten
var oppdratt
i en tank på Wat Tha Makham,
som er et dyrereservat."
"De ble matet med fiskefôr
gitt av rettsindige tempelgjengere."
"De hører på prekener to ganger for dagen."
"Vi fanger dem på den beste tiden, når abbeden ikke ser på."
"Vi tvinger dem ikke. De døde alle frivillig."
"For vi ba, kjære fisk,
hvis tiden din er inne,
bare flyt til overflaten."
"Så sendte vi 220 volt med elektrisitet
i vannet,
og de bare fløt til overflaten helt naturlig."
"Vi grillet dem over jevn temperatur
i forbrenningsovnen i tempelet."
Tror du at å høre dette får maten til å smake bedre?
Det spiller ingen rolle om fisken er fra månen.
Det som betyr noe er hvordan du tilbereder den.
Jeg synes, at ved kokkens bord,
serverer de litt for lite, de bruker for lang tid og snakker for mye.
En annen ting jeg ikke takler lenger
er et knebøy toalett.
Dere som fortsatt er unge,
ikke er tykke, og ikke har kneproblemer forstår ikke.
Da jeg var på din alder,
var det ikke noe problem å bruke et slikt toalett.
Men når du blir eldre,
føles det stramt rundt her.
Eller hvis du er tykk, har smerter i knær eller bein.
I mitt tilfelle, var det verre fordi jeg opererte korsbåndet,
hvor de erstattet et avrevet leddbånd med et senesegment
som er festet med to skruer, så jeg kan bare bøye kneet så mye.
Enda lenger, og det kjennes ut som om beinet mitt faller ut.
Da jeg var munk,
så jeg andre munker som ikke hadde problemet med å krysse beina.
Men i mitt tilfelle, måtte jeg sitte sånn her
når jeg ba og messet.
Så jeg var midtpunktet i tempelet.
Men jeg har et problem med mobiliteten.
Jeg kan ikke gå ned i knebøy.
Så livet blir vanskelig når jeg må bruke et knebøy-toalett.
Det er et rent helvete.
På bensinstasjoner i Bangkok er det bare sittende toaletter.
Men om du drar utenfor Bangkok, får du bare det på handicaptoalett.
Resten er knebøy-toaletter.
Jeg må innrømme
at jeg alltid sniker meg inn på et handicaptoalett.
Tanken min var,
at om jeg noensinne blir tatt,
vil jeg si at jeg er mentalt handicappet.
Det er den eneste måten.
I andre situasjoner, hva gjør jeg?
Jeg elsker gatemat.
Jeg elsker å prøve nye steder, som du har sett på klippene.
Jeg går til Walking Street.
En gang, spiste jeg blekksprut-grillspyd.
Mens jeg spiste, kunne jeg kjenne det komme.
Og jeg var ikke kjent i området.
Og, som et gjenkjennelig ansikt,
som kjendis,
når du føler at du får diare,
må du finne et toalett med en gang.
Ellers, om du blir sett, vil folk ta bilder, og det vil aldri ende.
Folk vil fortsette å komme.
Selfies, gruppebilder, ta bildene om igjen, ditt og datt.
Justeringer. Legge ut på TikTok.
Og du kan ikke ha dritt rennende nedover beina.
Så jeg måtte gå så fort som mulig, hvor som helst.
Jeg måtte finne et toalett. Hvilket som helst.
Jeg kunne ikke være kresen.
Så jeg kom meg
til et offentlig toalett.
Det var av den typen at dersom det har lås,
anse deg selv som heldig.
Vanligvis holder noen ledninger døren stengt.
Så jeg gikk inn.
Kjære vene.
Jeg måtte ta meg sammen da jeg så
det gulaktige knebøy-toalettet.
Se for dere dette.
Det er et lite vannkar, et firkantet,
med knapt noe vann i. Knapt.
I den er det gammel skål med sprekker
og litt rust på.
Over karet lekker en vannkran
pakket inn med et plasttau for å stoppe lekkasjen.
Søppelet flyter over med brukt toalettpapir.
Som om 300 mennesker hadde vært der den dagen.
Gulvet er vått og gjørmete.
Du vet ikke om det er urin.
Gulvet er ujevnt.
Vanndammer dekker gulvet.
Hele scenen ser veldig mistenkelig ut.
Det ingen knagger på veggen hvor du kan henge ting.
Bare bar vegg. Fanken.
Og det er så varmt.
Men du kan ikke finne et annet toalett.
Du kan ikke,
for ellers tar noen dette.
Så du må bare gjøre det.
Så dette er hva jeg gjorde.
Først, tenkte jeg ut en strategi
på hvordan jeg skulle håndtere dette.
Greit. Jeg trekker ned buksene.
Jeg trekker dem ned til anklene.
Det fungerer ikke.
For da vil bæsjen min
lande på buksene mine.
Pokker ta.
Hva om jeg tar dem helt av?
Ingen steder å henge dem. Eller kanskje over døren.
Men telefonen og lommeboka mi er i den.
Jeg så en video
at noen kan lett ta buksene dine.
En som Note Udom kan ikke gå rundt,
å spørre, "Har du sett buksa mi?"
Det kan ikke skje. Hva skal jeg gjøre?
Fanken. Jeg kjenner det komme.
Jeg kan ikke holde meg lenger. Hva gjør jeg?
Greit. Ro deg ned.
Jeg vet. Jeg tar den av og surrer den rundt armen.
Skjønner du hva jeg mener?
Nei?
Jeg tok av meg undertøyet også.
Skal vi gå dit?
Bare bruk fantasien.
Undertøyet mitt er her.
Vil du zoome inn?
For de av dere som vil prøve dette,
la meg advare dere.
Sørg for at rumpehullet ikke er direkte over kurven i toalettskålen.
Fordi når du bæsjer,
vil loven om virkning
få bæsjen til å sprute.
Det vil grise til lårene dine og favoritt joggeskoene.
Skjønner? Gå opp et steg.
Nå som du er i en god posisjon, vil det strømme godt.
Så, går du ned i knebøy.
Fortsett. Hold deg stødig.
Gå. Fortsett.
Fortsett. Ikke stopp.
Men så,
de med dårlige bein eller knær vil ikke kunne gjøre dette lenge.
Det er fordi man synker lavere
mens man holder knebøyen.
Og det stinker og er varmt. Det våte gulvet gjør det verre.
Det jeg trengte var…
Jeg sank lavere, men jeg var ikke ferdig.
Jeg trengte bare…
noe å holde i.
Det jeg trengte akkurat da
var tauet kvinner brukte for å føde barn i gamledager.
Gud hjelpe meg. Det var ikke noe å holde i.
Jeg skal være ærlig. Jeg dreit og gråt.
Tårene rant ned ansiktet på meg. Pokker.
Hva har jeg gjort for å fortjene dette?
Tårene rant samtidig som dritt kom ut av meg.
Endelig, klarte jeg ikke mer.
Gulvet var så vått.
"Nei. Pokker, nei. Jeg klarer ikke mer."
Jeg la fingrene ned.
Jeg trodde aldri at jeg kom til å bæsje i en posering…
som en amerikansk fotballspiller på vei mot touchdown.
Det var så motbydelig. Jeg tenkte, "Hånda mi."
Men jeg måtte, for kneet verket som om det kom til å gå ut av ledd.
Mens jeg gråt og bæsjet, tenkte jeg, "Pokker ta."
Jeg fortsatte.
Og så ble vekta mi for mye.
Hånden min skalv som om jeg skulle få krampe.
Jeg klarte ikke mer, så jeg brukte hele hånden.
Min bæsje-posering
var som en helt i The Avengers.
Når alt var gjort,
tenkte jeg, "Pokker ta."
Kan jeg kutte av meg hånda?
Dette er ikke min hånd.
Ikke nå lenger.
Hva skal jeg gjøre? Hvem vet hvilke motbydeligheter den har rørt?
Hva skal jeg gjøre med dette?
En ond tanke snek seg inn.
Det var et kar rett der.
Hva om jeg gjorde dette?
Men innerst inne, følte jeg meg skyldig.
Jeg hadde fortsatt anstendighet.
Andre folk skal bruke dette.
Greit.
Hva gjør jeg?
Jeg vet. La oss gjøre dette.
Hvor er skålen?
Så jeg tok skålen og øste opp litt vann.
Den hadde sprekker, så vannet dryppet.
Jeg vasket hånden min sånn her.
Jeg fortsatte sånn, vasket den litt og litt,
til hånden min var ren nok.
Hva nå?
Ikke noe toalettpapir. Jeg har ikke lommetørkle, jeg er ikke en kvinne.
Greit. La oss ta på buksa.
Gå ut. Ingen trenger å vite det.
Men hva om fansen min ser meg?
Et bilde bakfra vil vise flekken på rumpa mi.
Ryktet mitt vil ødelegges.
Hvordan skal jeg tørke rumpa nå? La oss prøve skålen igjen.
Jeg øste opp litt vann. Vann dryppet.
Hva nå? Dette vil søle. Hva med her?
Jeg er ikke Jackie Chan. Jeg kan ikke ta beinet opp mot veggen og skvette vann
på rumpa mi.
Pokker! Hvordan skal jeg komme meg ut herfra?
Tenk. Jeg må tenke.
Vent. Jeg har denne.
La meg fortelle dere, det fungerte bra.
Lett som bare det.
Fold den sånn her.
Og så er du ferdig.
Det er…
for deres underholdning.
Dere vet, på K-pop konserter,
med koreanske artister,
blir fansen helt vill
når artistene tørker ansiktet med et skjerf eller noe.
Fansen slåss om det.
De skriker, "Det er mitt!"
Ikke slåss her.
Jeg skyter den på dere.
Vil dere ikke ha den?
-Vil du ha den? Du tuller. -Jeg vil ha den. Den andre også.
En er bedre.
Det er et par sokker.
Du har ene, jeg har den andre.
Den hendelsen fikk meg…
Den hendelsen fikk meg til å innse at jeg har dårlig karma
med toaletter.
Etter det, ga jeg donasjoner for å bygge toaletter på skoler, templer.
Vanligvis når folk gir velsignelse, ber de om ting
som et langt liv, lykke, helse,
komme til himmelen, ting som det.
Ikke jeg. Jeg sa,
"Når jeg får diare,
la det være et toalett i nærheten."
"La det være et vanlig toalett, med lys, rent vann,
en skål, toalettpapir, og lås på døren."
"La det ikke være noen slanger, padder, firfisler, ingen vesener."
"La det alltid være et bra toalett for meg."
"Amen."
Så det er det jeg ikke tolererer.
Det er en annen ting jeg ikke tolererer lenger.
Det er ikke et objekt, ikke en person.
Det er…
et spøkelse som bor i huset mitt.
Det er dette spøkelset som jeg snakket om sist.
Det er der fortsatt.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med det.
Så jeg tok med Oum Oim fra The Sixth Sense til huset mitt.
Som dere vet, huset mitt har tre etasjer.
Jeg bor i øverste etasje.
Andre etasje er kontoret. Første etasje er for møter.
Oum Oim gikk inn i huset mitt
og tok heisen til tredje etasje.
Hun gikk ut i stua,
som er rundt 12 til 15 meter langt.
Det er et åpent rom.
La oss si at heisen er her.
Dette her
er veggen før vi kommer til soverommet.
Dette er døren til soverommet.
Dette er en vegg.
Soverommet er her.
Vi gikk ut av heisen,
Oum Oim gikk rundt og brukte sin sjette sans.
Jeg var rett bak henne. Jeg spurte, "Er det her fortsatt?"
Som, den første personen jeg tok med,
fortalte meg at det satt der.
At det satt der hele tiden.
Oum Oim gikk nærme og så.
Hun sa, "Nei. Det er ikke her. Kan jeg gå inn på soverommet?"
Så vi gikk inn på soverommet.
"Der, fremme ved sengen din."
Fanken. Hele denne tiden har jeg trodd det var der ute.
"Hvor kom det hit? Fulgte det oss?" "Nei, dette er dets plass."
Hva? "Hvorfor er det her?"
"Han ser på deg sove hver natt."
Fanken.
"Hvordan ser han på meg? Hvordan, Oum Oim?"
"Her. Som dette. Dette er hvor du sover."
"Han står her som dette."
Hva i helsike?
"Jeg ser rutinen hans. Han er fremme ved sengen
på den siden."
"Dette er hans område. Dette er hvor han bor."
Hva?
"Har du noe å si til ham?"
Det var slik. Oum Oim sto her.
Akkurat her.
Hun sa at spøkelset var der.
Og jeg var her.
"Har du noe å si til ham?"
Nå er det som om jeg har tolk.
"Spør ham
hvor han kommer fra og hva han gjør her."
"Han er en eldgammel thailandsk mann
som døde her og hadde bodd her lenge før du flyttet inn."
"I gamle dager, var dette en fraktrute."
"Han døde her."
"Hvordan ser han ut?"
"Han er mørk, høy og ganske stor."
"Han har på seg en lendeduk."
"Hvorfor forblir han her?"
"Han sa at han liker det her."
"Ut av alle steder?"
"Gå til et annet hus. Det finnes finere."
"Han sier at det er mye verdi her. Han får ikke det i andre hus."
"Mye fortjeneste og dedikasjon her i gården."
"Han får verdi her."
Mellom min mors hus og mitt,
er det et veldig tykt tamarindtre.
Det er et enormt tre. Høyere enn dette scenesettet.
"Oum Oim, kan du be ham om å flytte til tamarindtreet i stedet?"
"Han lager trøbbel her. Gå til treet."
"Han sier det er ganske folksomt der."
"Spør ham hvorfor han banker på sengerammen min."
"Det plager meg."
Det høres slik ut. Til samme tid hver kveld.
Hele tiden.
"Han sier det er fordi du er frekk mot ham."
Det er sant.
I hele denne verden,
er jeg den eneste som vet at jeg gjør dette.
Jeg bor alene.
Når heisen åpner seg, er det et mørkt rom
du må gå forbi før du kommer til soverommet.
Jeg…
Hver gang jeg gikk forbi, fikk jeg frysninger.
Når mennesker er redde, uttrykker vi det vanligvis på aggressive måter.
Dette er for å hjelpe oss med å takle frykten vår.
Da heisen åpner seg, visste jeg det.
Jeg følte at han satt der.
Så jeg etterlignet tante Rattana.
"Rævhøl!"
"Ikke engang prøv deg, din drittsekk!"
"Hold avstand."
"Spøkelser og mennesker funker ikke. Ikke skrem meg."
"Karma kommer til å straffe deg hardt. Drittsekk!"
Så lukker jeg døren.
Jeg trodde det ville holde ham unna.
Nå finner jeg ut at han ser på at jeg sover hver natt.
Jeg tenkte for meg selv, "Mann!"
Jeg er allerede redd. Hva vil du at jeg skal si?
"Oum Oim, jeg har et spørsmål. Hva skal jeg si til ham?"
Jeg kommer hjem fra jobb. Jeg går ut av heisen.
"Savnet du meg?"
"Har du lyst på meritter?"
"Ønsker du verdi? Jeg skal sende deg litt."
"Jeg har melk, Nutella og KitKat. Deilige ting."
"Oum Oim, spør ham for meg."
"Hva vil han ha i bytte mot å dra?"
"Han vil at du skal bygge et åndehus til ham."
Jeg spurte, "Er et lite åndehus greit?"
Jeg tenkte på de moderne åndehus.
En liten en som passer med innredning.
Så jeg sa at jeg kunne få en liten en.
Kan det være nede ved badet?
"Han sier det ikke er hederlig."
Har spøkelser ære?
De sier at spøkelser har et hierarki, ansiennitet, eller noe.
Uansett så var han ikke enig.
-"Så vil du bygge ett?" -"Nei."
Oum Oim sa, "Hvis du ikke gjør det, går mot ham."
Det var hennes ord: "Du går mot ham."
"Hva så? Du kan utføre et ritual,
stapp ham i en vase, og drukne ham i en elv."
Oum Oim svarte, "Jeg kan se spøkelser, ikke fjerne dem."
Å. Hva nå? Hun sa, "Jeg vet ikke. Du er mot ham nå."
"Klokken er 23.00. Jeg har et program å lede."
Så hva nå? "Jeg må gå," sa hun.
"Men jeg må advare deg. Du kan få problemer med å sove i natt."
Og så dro hun. Borte.
Jeg ble overlatt til meg selv.
Jeg var veldig urolig. Jeg var forvirret. Jeg ringte Oum Oim.
"Har du ikke noen beskyttende mantraer for å avverge ham eller noe?"
Oum Oim sa: "Jo." "Kan du sende det til meg?"
"Du kan laste ned en fra Google."
"Hvilket mantra?" "Hva som helst virker." Hun sa ikke mer.
Jeg gikk tilbake til rommet. Hvordan skal jeg sove?
Hun sa at han er forbanna nå.
Jeg kommer til å dø.
Jeg ringte noen for å holde meg med selskap. Kong Huayrai og Bell Kanittha.
De bor i nærheten.
Da de ankom, sa Kong, "Jeg er her."
"Jeg skal ta meg av ham for deg."
Jeg tilbød ham sengen. Han sa, "Jeg skal sove på gulvet med kona mi."
Så jeg satt opp en seng på gulvet for dem.
Dette er framdelen på sengen. Jeg sover her.
Beina går den veien. Hodet mitt er her. Kong og kona hans er på gulvet.
Når jeg sover, må jeg ha det mørkt. Det er den eneste måten jeg kan sovne på.
Men jeg kunne sanse et lys i øyekroken.
Det var rundt midnatt nå. Jeg åpnet øynene for å se.
Kong og kona hans var på telefonene sine.
Det var helt mørkt. Skjermene deres fikk hakene til å gløde.
Det var som om jeg hadde to donorkropper i rommet.
Jeg ble enda mer redd nå.
"Kong! Hva gjør du på så sent?"
"Hold opp, jeg er ikke død ennå. Et sekund."
Så var de endelig ferdige med spillet og la seg.
Klokken 02:30, kjente jeg at noe dro i sengen min.
Som et jordskjelv. Kroppen min rykket.
Det var som om en stor hånd av en gammel thailandsk mann gjorde dette.
Hva skjer?
Så presset noe tungt ned på madrassen.
Madrassen sank. Den gjorde det.
Jeg var i ferd med å drite meg ut.
Jeg ventet på det.
Så da det skjedde, ropte jeg, "Kong, hjelp meg!"
Kong svarte meg med en gang. Han var ved sengen min. "Jeg er her."
"Kong, et spøkelse drar sengen min!"
"Faktisk, så sparket jeg sengen din."
"Hvorfor gjorde du det?"
"Jeg skulle på do og ble forvirret."
Han trodde det var hans rom, at sengen var på denne siden.
"Nei, noe bøyde seg over som om det skulle kvele meg."
"Det trykket sengen ned."
Han sa: "Etter å ha slått beinet, falt jeg med ansiktet på sengen."
Oum Oim kunne ikke hjelpe meg med spøkelset.
Så jeg kontaktet en annen, Bee, spøkelsesambassadøren.
Bee kom bort.
Bee virket som en godt utdannet spøkelsesfanger.
Han kom inn. Samme ting. Heisen åpnet seg.
Han sa: "La meg ta en titt."
"Ingenting her. Kan jeg gå inn på soverommet ditt?"
"Han står der borte."
Samme sted. "Han er der borte."
"Hvordan er han? Hvordan ser han ut?"
"Vel, han er ikke et spøkelse."
"Han er en demon."
Et spøkelse er ille nok.
Hva i helvete er en demon?
"De er…"
"De er mye skumlere."
"Og…
Hvordan ser han ut?"
"Litt som Gollum, som du beskrev, men mer grusom.
Og han er større."
"Så hva nå?"
"Han vil ikke ha meritter heller."
"Hvordan kom han hit?"
"Jeg tror noen har forbannet deg."
Det eskalerte.
"En forbannelse? Så hva skal jeg gjøre?"
"Gi meg et øyeblikk. La meg meditere. Vent utenfor."
Bee mediterte som dette.
Senere kalte han meg inn igjen.
"Det er en forbannet gjenstand i rommet."
"Jeg så en rød inskripsjon."
Å, kjære. Rommet mitt har en seng, et nattbord og en flatskjerm-TV.
Ingen annen innredning. Veldig minimalistisk.
Jeg spurte, "Hvor?" "La oss prøve å snu sengen", sa han.
Vi snudde sengen og fant en rød Khmer-inskripsjon.
Det var en Khmer-inskripsjon. Jeg sa: "Virkelig?"
Bee sa, "Vent. Jeg ser en til."
Vi snudde sengen igjen. Det var under sengen.
To under sengen. Jeg var sjokkert.
Dæven. Er dette sant?
Bee sa, "Vent nå. Jeg ser en til."
Hva? Det er ingenting igjen på rommet mitt.
Under nattbordet, der var en annen.
Samme håndskrift. Også i rødt.
Jeg sa, "Hva er dette?"
Jeg kunne ikke tro det.
Jeg tenkte at en snekker kunne ha gjort det.
En kambodsjansk snekker som kanskje
driver med graffiti.
Kanskje det er signaturen hans.
Men sengen og nattbordet
ble kjøpt separat.
Hvordan kom samme inskripsjon på begge?
Bee sa, "Noen forbannet deg. De tegnet dette
og tilkalte demonen."
"Demonen ble bedt om å hjemsøke deg."
Hva søren? Så hva gjør jeg?
"Jeg kan bare se ting. Jeg kan ikke fikse problemer."
Om noen fortalte deg at du var forbannet, hva ville du gjort?
Det er ikke sånn at jeg lett kan finne forbannelsesløftende tjenester.
Hva gjør jeg.
Jeg bor fortsatt med ham.
Bee dro tilbake for å administrere kaffebaren sin.
Jeg ble overlatt til å takle dette.
Pokker. Hva skal jeg gjøre nå?
Jeg bor med en demon.
Jeg bor fortsatt med ham i dag.
Jeg tolererer det ikke, men jeg må,
for jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Jeg spurte Bee før han dro,
"Har du ingen midler som kan hjelpe å fikse dette?"
Bee sa: "Prøv å huske."
"Jeg ser en dato, den 7. september for syv år siden."
"Den personen forbannet deg."
Syv år siden?
Syv timer er allerede for lenge for meg å huske noe.
Uansett, jeg bor fortsatt med ham.
Hvordan?
Jeg vil si det er på grunn av min ordinasjonserfaring.
Jeg vil si at sinnet vårt er som en muskel.
Med litt trening blir den sterkere.
Jeg har blitt ordinert. La oss bare si
at jeg har sett mye verre.
Templet jeg ble ordinert i er i Phan-distriktet.
Det er på en liten høyde midt i skogen.
Og…
Jeg var isolert.
Mitt sted var omtrent 500 meter unna de andre munkene.
Jeg ønsket å leve enkelt,
alene og uten mye strøm, for å se om jeg klarte det.
Det var vanskelig i begynnelsen.
Det var seks hunder i templet.
De ulte ved siden av hjemmene.
De ulte rundt klokken åtte på kvelden.
Det var da de begynte.
Det var som en skrekkfilm.
Den var tatt rett ut av en skrekkfilm.
Og det var ikke bare én hund.
Det var et kor.
Et stort orkester.
Jeg var livredd.
Det var ikke parrings-sesong heller.
Ulingen skremte meg.
I løpet av de første nettene alene,
spurte jeg en seniormunk hvorfor de ulte.
Munken var virkelig betryggende. Han sa at de trolig så spøkelser.
En høy demon spør kanskje om meritter.
Jeg spurte en annen munk. Han sa,
"Ja, fordi akkurat der, i landsbyen nedenfor,
var det noen som hengte seg selv."
"Demonen kan være dem, som ber om meritter
fra en nylig ordinert munk."
"Det er fullt mulig."
Så jeg vurderte det.
Det kan godt være en høy demon. For om det var et normalt spøkelse,
ville den ikke hatt en så høy stemme.
Høye demoner er høye, ikke sant?
Hundene sa sannsynligvis,
"Ser du det?"
"Jeg ser det også."
"Like høy som en åtte-etasjers bygning."
Dager og måneder gikk.
Sinnet ble sterkere. Så jeg tenkte, la oss bare snakke om dette.
La oss snakke, for etter morgenmøtet måtte jeg meditere.
Støyen plaget meg virkelig.
Det føltes veldig nærme.
Så jeg mediterte og gjorde en avtale med demonen i tankene mine.
"Ok. Høye demon."
"Vi kjenner ikke hverandre."
"Jeg er beæret over din tilstedeværelse."
"Du vil ha velsignelse, sant?"
"Jeg vil velsigne deg så du kan være i fred."
"Når du har mottatt det, vær så snill å ro deg ned."
Kan du tro det, alt dette var i tankene mine,
og da jeg var ferdig med tanken,
hundene som ulte…
De stoppet som om noen trakk en plugg.
Det bekreftet nettopp det, "Dæven, du er virkelig en demon!"
Etter det ble demonen bortskjemt.
Hver kveld klokken åtte,
ved siden der jeg bodde,
måtte jeg velsigne den.
Når vi gjør ting om og om igjen, blir sinnet vårt vant til det.
I denne forstand er ikke demonen i mitt hjem så ille.
Jeg har sett verre.
På slutten av dagen når jeg kom hjem,
måtte jeg prate med demonen min.
Eller den gamle mannen. Samme det.
Jeg lukket døren, slo av lyset, og mediterte.
Jeg åpnet samtalen.
Jeg tenkte at han sannsynligvis var der.
"Noen kan ha sendt deg hit."
"Så gjør det du ble sendt for å gjøre."
"Kanskje kvele meg."
"Kanskje vise deg selv. Bare gjør det."
"Jeg venter her."
Jeg fortsatte å meditere, ventet på at han skulle komme.
Jeg ventet på at han skulle kvele meg.
Sann historie. Jeg tenkte, "Ja, ja."
Hvis jeg blir kvalt av et spøkelse, er det greit å dø.
Jeg har gjort mye med livet mitt.
Jeg gjør bare det samme nå. Det er greit å dø.
Pluss å bli kvalt i hjel av et spøkelse er ganske originalt.
Det har aldri skjedd før.
Det gikk en time. Han kom ikke.
To timer. Han kom ikke.
Mer enn to timer gikk, han kom fortsatt ikke.
Jeg avsluttet meditasjonen.
Så jeg innså,
"Alt du kan gjøre er å lage den lyden.
Du kan ikke drepe meg."
I så fall er vi kompatible.
Det er ikke så ille.
Kjør på. Jeg lever livet mitt.
Du kan se på meg sove.
Det er ikke så ille.
Det er en lampe ved siden av sengen min. En buet en.
En til kan ikke skade.
I dag bor vi fortsatt sammen.
Jeg kan leve med ham. Ikke noe problem.
Jeg håner ham til og med i tankene.
Er det alt du kan gjøre?
For om jeg var et spøkelse,
hadde jeg ikke bare laget lyder
for de jeg ville hjemsøke.
I begravelsen min, den som åpner kisten min uten mitt samtykke,
deg skal jeg hjemsøke.
Saken med spøkelser er at de har krefter.
Her er det grunnleggende om spøkelser.
For ikke-troende, ta det som en morsom historie.
Spøkelser har krefter i forskjellige grader.
Akkurat som at vi har ulik sum penger.
Vi har forskjellige nivåer kjøpekraft.
Landsbyhøvdingen har for eksempel bare makt i landsbyen sin.
Guvernører kan ha mer makt.
Når det gjelder statsministre, har de mye makt.
De har makt til å styre landet.
Men om de misbrukte makten sin, blir landet slik det er i dag.
Spøkelser har mange krefter.
De kan påvirke eller besitte deg.
De kan blinde deg, gjøre deg døv. Vi har hørt dette før.
Når vi går til et fjerntliggende hotell, slår kranen seg på av seg selv.
Spøkelser kan gjøre det. Vannet renner. Lysene slukkes.
TV-en slår seg på av seg selv. Lyset slukkes i bygningen.
Deres krefter og skøyerstreker varierer.
De kan vise seg i nærheten. De kan vise beina.
Noen viser innvoller. De kan paralysere deg i drømmer.
Spøkelser har krefter.
Så når jeg dør,
tror jeg at mine krefter blir ganske ekstraordinært.
Når du trekker i snoren, får jeg vannet til å flomme opp.
Jo mer du spyler, desto mer flommer det over.
Når du prøver å forlate, passerer du neste person som kommer inn.
Det ser ikke bra ut. Du blir den personen.
Jeg skal plage deg på disse små smertefulle måtene.
Fungerte bidetet bra?
Jeg skal klemme slik at vannet drypper ut så sakte
at du må koppe vannet med hendene.
Eller så øker jeg vanntrykket så mye
at det kutter hemoroidene dine i to.
Det er mange toaletter i kjøpesentrene.
Jeg blir den som lukker alle toalettlokkene.
Vanligvis i Japan,
om du går på en do med lukket toalettlokk,
betyr det at den nettopp har blitt vasket.
Du blir den første som bruker den. Japanerne har mye tillit.
Men i vårt land,
hvis du ser et lukket toalettlokk,
sender det deg en melding.
Jeg skal lukke alle sammen.
Hvorfor? Slik at du kan føle spenningen ved å grave etter gull.
Finner du
klumper av gull,
gullbarer,
eller gullornamenter?
Hvis du trenger en ATK-test,
kommer jeg til å hjemsøke sykehuset eller sykepleieren
så de bruker feil ende av vattpinnen.
Jeg har vært på en gjennomkjøring med COVID-testing der du blir i bilen.
Dette var i den tidlige fasen av pandemien.
De fikk deg til å sitte i bilen.
Så kom en sykepleier dekket fra topp til tå og testet deg.
Husker dere disse testerne? Jeg tror,
før de ble sykepleiere, pleide de å være fekteutøvere.
Fikk de i det hele tatt noe opplæring?
De stakk den inn, jeg trakk meg unna. Alle gjorde det.
De sa, "Ikke trekk deg unna. Ikke gjør det."
Hvordan kunne jeg ikke? Du stupte inn.
Og de fulgte deg. De fulgte deg med vattpinnen.
Jeg ville dytte dem vekk med foten.
Du er en centimeter unna hjernen min.
Saken er at det ikke er så vanskelig.
Om du testet deg selv, ville du visst det.
Du vet hvor langt du skal gå inn. Den går inn slik.
Det er to deler: den første, du lener hodet bakover.
Den vil passere gjennom det mystiske området.
Og så kommer du veldig nær nesesvelgrommet.
Når vattpinnen rører den, vet du det.
Du kan sakte rotere vattpinnen.
Det er da tårene kommer.
Det er ren lykke. Egentlig.
Jeg er en gammel mann som ikke er seksuelt aktiv.
Det er slik jeg får glede.
Jeg vil teste nesen min tre, fire ganger om dagen.
Hvis du er gal etter designervesker, skal jeg besitte barnet ditt,
dine nieser og nevøer.
De veskene laget av alligatorskinn og alt det der?
Jeg får barnet ditt til å dra en penn over alle veskene dine.
Når du ser det, blir du helt, "Nei, nei, nei."
Pennemerkene er veldig tynne.
Spesielt de hestemerkepennene. Du kommer til å dø.
Dere damer, dere ser en så liten ripe og dere mister søvn.
Selv om ingen andre ser det. Du er den eneste.
Når du går ut, gjemmer du den siden.
Når du legger den fra deg, vurderer du fortsatt å få den fikset i Paris.
Som en torn i hjertet.
Denne typen hjemsøking gjør vondt.
Når du går på kjøpesenteret
og det er lite parkering og du rygger inn,
skal jeg få deg til å føle at du må ta telefonen.
Du parkerer. Du går ut.
Etter å ha handlet går du tilbake.
"Hvor fanken parkerte jeg?"
Og når du forlater, så glemmer du kortet.
Du finner ikke kortet. Du kommer hjem. Det er i lommeboken.
Sånn vil det gå.
Om mannen din får en bonus,
tror du han tar deg med på tur et sted utenfor byen,
kanskje til Maldivene eller noe.
Jeg vil påvirke tankene hans til å kjøpe en stor motorsykkel.
Det du får er en dum hjelm
og et skinnantrekk du aldri bruker.
Mannen din vil føle seg superkul med sin store sykkel,
som Andy Lau.
Og du vil bare henge på for kjære livet.
Mannen din får føle seg kul. Du får bare klare deg.
Hvis du ikke blir med, vet han ikke hvor han skal.
Det er varmt og svett. Du blir med. Da vil han ut på langturer.
Bangkok til Chiang Rai, kanskje?
Mens du holder deg fast, hjelmene kolliderer med hver brems.
Hvis du har søvnløshet eller sover lett, gjør jeg ikke dette.
Jeg skal være en mygg. Bare én.
Når lysene slukkes, kommer jeg.
Jeg får deg til å slå på lyset og se etter meg.
Lykke til med det.
Du tror du har meg. Men når du ser, er jeg ikke der.
Jeg skal være den myggen.
Hvis du er redd for gekkoer, så vil jeg besitte en gekko
og klamre meg fast på vinduet ditt.
Når du kommer på en bomvei, se du meg rett her.
Du vil se den røde og grønne magen min.
Rett ved bomveien. Ingen utvei.
Du prøver å spraye vindusspylervæsken.
Ta den. Fortsatt der?
Ta denne, vindusvisker!
Fall til din død, gekko. Hva? Fortsatt der?
Nå er den på førersiden.
Den er enda nærmere enn før.
Akkurat her. Du ruller vinduet ned
i håp om å slå gekkoen av til sin død på bomveien.
Du traff den. Så kommer den inn.
Når du vasker sokkene,
vil du alltid miste en.
Spesielt i vaskemaskinen.
Spesielt de med tegneserietrykk som du elsker.
Du vasker klær, og en sokk mangler når du tømmer maskinen.
Og så en til, og en til.
Nå matcher ingen av sokkene dine.
Og du ser gal ut med forskjellige sokker.
Så du beholder en haug av de resterende.
Seks måneder senere, har du fortsatt ikke funnet parene.
Du gir opp håpet og kaster dem.
Det er mitt signal. Jeg kommer sakte tilbake med de manglende sokkene.
Når du handler på supermarkedet rundt slutten av måneden,
på Big C eller Tesco Lotus,
så skal jeg gi deg problemer.
Du møter på denne tanten foran deg i køen på butikken.
Personen i kassen sier, "Frue?"
"Denne mangoen er ikke veid. Den har ikke strekkode."
Kjære vene. Det vil ta for alltid. Dama vil ikke veie den.
Personen i kassen er opptatt. Det er ingen stab i nærheten.
Du er der til du sier, "Pokker ta."
Du bytter kø. Du venter på tur.
Endelig.
"Kjære kunde,
vi har et tilbud på vaskemiddelet du kjøper."
"Det er kjøp en, få en gratis."
Og så? "Hvis du vil ha det, må du hente en til."
Du har det travelt.
Og du er grådig.
Grådigheten vinner. Du forlater køen.
Når du kommer tilbake,
er køen kjempelang.
Du ser en tante i den korteste køen. Du stiller deg bak henne.
Men kurven hennes er full av varer.
Og tanta betaler med noe kalt
"slutt-kvitteringskuponger."
Damene vet hva jeg snakker om.
Brukt 800 baht og få 40 baht fradrag.
Jøss. Vær forberedt.
Personen i kassen begynner å skrive inn ting
for de på gruppere varene i 800 bath sett.
"650 baht… 680…"
"Gi meg den kålen."
"Å, kålen gjør det til 900. Ta den ut. Ta den heller."
"Bytt ut teen. Teen kan vente."
"Nå, gi meg vaskemiddelet."
Skriv inn. Slett. Skriv inn. Slett.
Herregud. Jeg vil ut herfra. Herregud.
De første 800 er ferdig.
Mange flere 800 venter.
Da får hun flere kuponger. Rabattsyklusen fortsetter.
Kvittering etter kvittering. Det fortsetter.
Endelig, siste settet. De er snart ferdig.
"Totalsummen er 650 baht."
"Du må ha flere ting så det blir 800."
Ventingen fortsetter.
Du venter til det er din tur.
Endelig skal du komme deg ut. Du går opp.
Personen i passen setter ned trekanten.
"Beklager, skiftet mitt er over. Vennligst bruk neste kasse."
Det jeg ikke vil gjøre, unngår jeg.
Men det jeg aldri har gjort, prøver jeg alltid å gjøre.
Personlig, skjønner dere,
vil jeg ikke bruke resten av livet på å reise jorden rundt
eller hoppe i strikk fra helikopter.
Det er ikke min greie. Jeg liker mer mystiske ting.
Jeg er interessert i mystiske ting som får deg til å lure på om det er sant.
Som naga.
Er naga ekte?
Jeg dro for å velsigne Chiang Rai.
Jeg dro med Kong Huayrai og kona hans,
Palmy og hennes partner, Jae Nam også, for å sponse et Buddha-bilde.
Mens vi var der, ba abbeden fra klosteret i Nan provinsen
om en donasjon, og jeg donerte.
Han sa, "Takk for hjelpen med å bygge residens til munkene."
"Jeg vil gjerne invitere deg til klosteret."
"Lord Naga har en gave til deg."
"Lord Naga? En gave fra Lord Naga?"
"Ja. Jeg ber om det fra Lord Naga selv."
Jeg tenker, jøss.
Jeg spurte Palmy.
"Palmy, burde vi gå og få en gave fra Lord Naga?"
Hun sa, "Er han ekte?"
"Da er det kanskje verdt et forsøk."
"Skal vi gå?" Så vi dro.
Vi satt oss i en varebil fra Chiang Rai til Nan.
Det tok over fire timer.
Da vi ankom Nan, var klosteret i skogen.
Det var rundt kl. 18:00. Det var skumring.
Klosteret var omringet av skog og under ombygging.
Det var nylig bygget.
Bygningen var av betong, delvis tre.
Omtrent så stort. Omtrent lengden av denne scenen.
Området ved siden av munkenes kvarterer
var under bygging for å bli paviljongen som vi donerte for.
Ti meter unna var det en lotusdam uten noen lotuser.
Det var en gammel lotusdam på størrelse med en basketballbane.
Foran munkekvarteret var et bord.
Det var et risoffer pakket inn med bananblader i form av en naga.
Det var også en høyttaler som var like høy som stolen med mikrofon på.
Det var røde og oransje lys for å veilede abbeden
gjennom skogen så han ikke går seg vill.
Da vi kom, tenkte vi, "Så øde det er."
Solen var i ferd med å gå ned. Det ble mørkt.
Det var to munker der, abbeden og prioren.
Det var prioren som holdt seremonien.
Abbeden ba oss sette oss ned.
Det ble litt småprat. Vi fikk servert litt vann.
Han informerte oss,
"Lord Naga kommer med sin gave klokken 9:00 i kveld."
Så vi skravlet. Det var ingen steder å spise.
Det var bare skog.
Vi pratet.
Vi så oss rundt til kl 21.00.
Prioren kom bort og sa,
"Lord Naga vil gjerne utsette til 22:00."
Å. Vi spurte, "Hvorfor det?"
"Lord Naga sier at noen innenfor denne gruppen er respektløse."
"Hvis du er respektløs, vil han ikke gi deg gave."
Jeg visste ikke hvem det var.
Jeg kan ikke bare spørre, "Er du respektløs?"
Nei. Så vi ventet til 22:00.
Vi pratet med munkene imens.
Abbeden sitter her,
Kong Huayrai er her,
Jae Nam er her, og jeg er her.
Palmy står ved døråpningen mellom innsiden og utsiden.
Palmy står slik.
Kong spurte abbeden,
"Fader, jeg vet ikke hvorfor,
men når jeg er i nærheten av Mekong-elven, får jeg hjertebank."
"Som om jeg er i ferd med å besvime."
"Jeg er en god svømmer, men jeg er redd for å gå i vannet."
Abbeden sa, "Du var en naga i ditt tidligere liv. Vet du det?"
"Virkelig?"
"Uansett hva du gjør relatert til nagas, vil du gjøre bra.
Som sangene du skriver."
"Å, det stemmer. Når jeg skriver sanger, kommer det lett.
Jeg våkner, og tekstene strømmer ut."
"Nettopp.
Naga-konen din inspirerer deg.
Du pleide å ha en naga-kone.
Du ble gjenfødt som et menneske.
Hun venter fortsatt på deg."
Kong svarte: "Ikke rart at det aldri fungerer med de jeg dater."
"Ja, hun gjør det vanskelig."
Jeg tenkte for meg selv, "Det er fordi du er en flørt."
Kong sa, "Nå som jeg er gift med min kone,
er jeg redd vi skal slå opp."
"Kan jeg forhindre dette?"
Abbeden sa, "Hva med dette?"
"Gå og syng for nagaen."
"Syng den sangen du skrev."
"Den 'Khu Khong'-sangen."
"Syng den for nagaen."
"Og hvor er han?"
"Rett der borte."
"Lotusdammen er Lord Nagas palass."
"Du kan synge for ham der."
"Han vil erkjenne det, og alt vil bli bra."
Kong trodde ham og gikk ut.
Mikrofonen var der
på høyttaleren.
Og skogen var mørk.
Det var ikke mye lys i templet.
Kong begynte å synge.
Han var ikke halvdårlig heller. Han ga alt.
Hvor enn kjærlighet finnes
Som om kona hans lyttet. Naga-konen hans.
Hans ekte kone var der.
Det spiller ingen rolle hvem det er
Det vil være der, det vil ikke forsvinne…
Med tiden
Han gråt. Virkelig.
Det var surrealistisk. Han gråt mens han sang.
Mens han sang, kom det ekko fra stemmen hans.
Jae Nam satt foran abbeden.
Abbedsetet ble hevet.
Det var en almisseskål med hellig vann i
og en bunt med bambusstrimler.
De typiske tingene du finner i et kloster.
Plutselig ble Jae Nam opprørt, som om hun var besatt.
Hun har yantra-tatoveringer over alt.
Hun liker svart magi, oljetatoveringer og hellig vann.
Hun tilber hellige ting. Hun har en tigertatovering på ryggen.
Jae Nam spratt opp. Hun var ikke seg selv.
Hun var… en tiger.
Å, hun er en tiger. Dette er ikke bra.
Hun hoppet opp som du ser i klipp
av innvielsesritualer.
Jae Nam var en pokkers tiger.
Hva søren? Jeg hoppet unna.
Ryggen min var mot veggen.
Alle flyktet.
Utenfor…
Det vil være der
Han var helt uvitende om tigeren som gikk vill inne.
Gulvene ristet.
Jeg sa, "Fader, hjelp oss!"
Abbeden hadde en skål med hellig vann. Han tok bambusbunten og sang…
Han sprutet hellig vann på henne, men hun roet seg ikke.
Det var som å helle bensin på et bål.
Hun ble enda mer vill.
Ingen turte å stoppe henne nå. "Jae Nam, hva er det med deg?"
Utenfor…
Jae Nam var fortsatt en tiger.
Jeg sa, "Far, hjelp! Vær så snill, hjelp!"
Han hadde allerede sprutet vann på henne. Det gikk ikke.
Han gikk tom for ideer.
Han rotet gjennom tingene rundt seg
og fant en konkylie,
sånne du ser langs strendene i Bang Saen eller Rayong.
Den var omtrent 30 cm lang.
Han ante ikke hva han skulle gjøre. Han ble skremt.
Så han kastet konkylien på Jae Nam.
Han kastet den. Konkylie traff henne og rulte vekk.
Og vet du hva? Tigeren gikk og plukket opp konkylien.
Hvorfor spør du? For å blåse.
Hva i helsike?
Det var ingen melodi. Bare luft.
En tiger blåste i en konkylie.
Utenfor,
gråt sangeren til naga-konen.
Uansett hva som skjer, Vil vi forbli sterke
Palmy stod ved døren.
Hun observerte begge hendelsene. Hun så alt som skjedde.
I mørket utbrøt Palmy,
"Hva i helsike?"
"For mye religion."
"Hvorfor er vi her, Note?"
Jeg vet ikke! Jeg tenkte ikke at det kunne gå så galt.
Jae Nam fortsatte å blåse…
til hun ble andpusten og besvimte.
Jeg tenkte, "Hva slags multivers er dette?"
"Hvordan havnet jeg her? Jeg er så forvirret."
Da Jae Nam besvimte,
begynte alle å roe seg ned.
De hentet drikkevann til henne.
Timingen var perfekt. Kong sang ferdig, kom inn igjen, tørket tårene.
Han kom inn og sa, "Hva er galt med Jae Nam?"
Du også! Hva pokker er det med deg?
Deretter fullførte prioren i munkenes kvarter seremonien og kom ut.
Perfekt timing.
"Ok, alle sammen."
"Lord Naga er klar."
"Dere kan gå og hente gaven deres."
"Hvor, fader?"
"Du, unge mann, gå inn i lotusdammen."
"Hæ? Hvorfor?"
"Det er Lord Nagas palass. Det er hans hjem."
"Vi?"
"Vil du at vi skal gå inn i hjemmet hans?"
"Å bli kveldsmaten hans?"
Det var stummende mørkt. Så mørkt. Det var ingen lys.
Vi hadde bare templets lommelykt og lommelyktene på telefonene våre.
Vi var ganske fortumlet, så vi fulgte abbeden.
Da sa abbeden, "Damene kan ikke gå inn."
"Det vil motsi kreftene hans."
"Kvinner har menstruasjonssykluser. Det påvirker kreftene negativt."
Så vi sa, ok, ingen jenter i dammen. Palmy, du kan ikke gå inn.
Mens vi ordnet opp i dette, var Jae Nam allerede i dammen.
Jae Nam trodde ikke hun var menneskelig.
Hun var en tiger.
Ingen turte å stoppe henne av frykt for at hun skulle bite oss.
"Fader, hun er allerede i dammen."
"Vel, jeg vet ikke…"
"Greit."
I dammen på størrelse med en basketballbane,
fikk abbeden oss til å holde hender.
Vi holdt hender og gikk side om side fra den ene enden til den andre.
Finner vi noe, skulle vi hente det. Det er Nagaens gave.
"Ok," sa abbeden. "Jeg utfører seremonien herfra."
Han tente et lys.
Det var naturlige lyder fra vindens sus,
naturlige lyder av sirisser, og mørke,
så vel som uroen av vår frykt.
Da jeg gikk uti var vannet så høyt.
Bunnen var gjørme. Vi gikk i det.
Det var en tidligere lotusdam.
Det var ingen nye lotuser, bare tørkede stengler
som irriterte føttene da vi tråkket på dem.
Mens vi gikk, kom det bobler med hvert trinn.
Det var en skarp lukt. Men vi…
Jeg vet ikke hvorfor vi gjorde det, men vi var kommet så langt.
Abbeden sa, "Ok."
Stemmen hans var myk, men du kunne høre den tydelig i mørket.
"Hvis du finner noe, ikke rop."
"Ikke bråk. Ikke gjør det til en stor sak."
Hva?
Jeg er i en dam. Hvis en naga kommer,
vikler kroppen rundt meg og sluker benet mitt,
bør jeg virkelig være stille?
Skal jeg bare la meg selv synke?
Virkelig?
Jeg var så forvirret. Alle var redde. Meg selv, Palmys partner,
sjåføren, alle mennene.
Vi var alle redde. Bare en av oss var glad.
Eks-nagaen.
Kong Huayrai. Han svømte og ga alt.
Han tok butterflytak. Fordi nagaer svømmer slik.
Han svømte i vei og nøt øyeblikket.
Han var på vei hjem for å se kona si.
Midt i stillheten plasket vi i vei.
I mellomtiden sang abbeden mantraene sine.
Midtveis sa han,
"Frøken, du på kysten,
gjerne syng med meg."
"Itipiso-sangen."
"Syng sammen med meg."
Kvinnen på land var ingen andre enn
Eve Pancharoen,
vår kjære Palmy.
I det mørket
av skogen,
kunne du høre
Palmy sin stemme fremfører en singel
ulik noen annen.
Mens vi plasket av gårde…
Itipiso bhagava araham
Samma sambuddho
Vijjacaranasampanno
Sugato lokavidu
Anuttaro
Så utrolig surrealistisk.
Jeg trodde jeg drømte.
Vi plasket i Nagaens palass
mens Palmy synger "Itipiso."
Hvilken galskap er dette?
Vi var plasket og følte oss rundt.
I mørket ropte Kong, "Note! Note! Note!"
"Hva? Hva skjer? Hva?"
"Han svømte gjennom bena mine!"
"Hva?" "Han svømte gjennom bena mine!"
Hva i helsike?
"Han er ekte! Han svømte gjennom bena mine."
Det han mente var at en naga svømte gjennom bena hans.
Virkelig? Skar ikke ryggen dens ballene dine av?
Det fikk meg ikke til å føle meg bedre.
Jeg var vettskremt. Vi klemte hendene hardt.
Ikke svøm under meg!
Ingen svømming under! Ikke kvel meg!
Vi fortsatte å gå til den andre enden. Det tok flere minutter.
Før vi nådde kysten,
ble det stille rundt oss.
Abbeden sa,
"Ikke stopp."
"Fortsett å synge."
Han snakket sikkert til Palmy.
"Halsen min er tørr fra å synge."
"Jeg sitter på tonn av ikke-rør-meg-planter."
"Baken min gjør vondt."
Itipiso
Vi gikk hele veien.
Vi fant ikke noe! Vi leitet og fant ingenting.
Jeg ble så motløs.
Jeg krøp til kanten av dammen som var ca 1,5 meter høy.
Jeg sa til abbeden, "Fader, vi fant ingenting."
Abbeden sa, "Hmm."
"Dette har aldri skjedd før."
"Noe må ha gått galt."
"Lord Naga sa vi ikke respekterte ham."
"Noen må ha vært respektløse."
Hvem?
Ikke meg.
Jeg kom for å observere, vet du?
Så…
"Jeg går uti selv," sa abbeden.
Han tok av kappen, kun iført skulderstykke og innerplagg,
og gikk uti dammen.
Men vi ville ikke gå en gang til.
Vi var allerede dekket av gjørme, og det var nesten midnatt.
Vet du hvem som gikk med abbeden? Jepp. Den fyren.
Han svaiet opp og ned.
De letet rundt.
Helt til slutten. Og de fant det.
På ekte.
En krystallkule.
Abbeden sa at det var Lord Nagas. Den var så stor.
Den veide rundt 60 kilo.
Den var krystallklar. De fisket den ut, og den gled vekk.
"Det sklir," sa Kong.
Det sklidde av gårde.
Det var gjørmete, vet du. Krystallkulen fortsatte å gli.
Til slutt ble sjåføren tilkalt med en klut for å holde ballen.
De bar den opp. Det tok seks personer. Den var tung.
Vi vasket den og tok den med til munkekvarteret på et sokkelbrett.
Vi så på den i under.
Kong var så opprømt.
Han ga sin respekt, vasket og tørket den.
Han sluttet ikke å snakke.
Hva skulle jeg tro. Den var klar og vakker.
Palmy kom for å se.
"Kan jeg se den?"
"Fader, kan jeg røre den?" "Klart det." Palmy klemte seg inn.
"Er det dette vi sang for så lenge?"
"Du kan finne tonnevis av disse på Tha Phra Chan."
Jeg klarte ikke å ta den med på flyet fordi den var for tung.
Vi måtte leie en varebil å frakte den fra Nan til Bangkok.
Vi endte opp med å gi krystallkulen til Kong Huayrai.
Han ble veldig glad.
Showet mitt er snart ferdig. Nå snart.
Men jeg vil ikke avslutte det ennå. Kan jeg bli litt lenger?
For jeg har ennå ikke nevnt
én person som jeg ikke skal tolerere lenger.
Jeg har tolerert ham i åtte år.
Hvem er dette? Dere også?
Dere tuller.
Han er litt…
La oss bare si at han ikke vil dra.
Psykologisk sett, ønsker han å bli med en lidenskap.
Selv om han oppfører seg som, du vet,
"Hva enn folket ønsker, ok?"
Men oppførselen hans viser at han vil bli, kanskje til APEC-møtet,
til ære for hans familie.
Eller kanskje han vil bli i fire år til
for å nå 12 år totalt og slå en slags rekord.
Men siden han ikke vil gå,
foreslår jeg at vi gjør drømmen hans til virkelighet.
La oss oppfylle en gammel manns drøm.
Slik at når han forlater, så angrer han ikke.
Egentlig har jeg lyst til å bli med på hans lag
og hjelpe med hans kampanje til neste valg.
For jeg vet at han mislykkes om han gjør det selv.
Du skjønner, det er allerede gamle nyheter,
kampanjer på den gamle måten.
Bedre kjent som "falske løfter".
Han lover å gjøre det og det.
Lover å heve minstelønnen til 400 baht og sånt.
Når disse ikke blir oppfylt, sletter de diskusjonsforumet.
Nok av det. I disse dager er det ditt sanne jeg som selger.
Bare vær deg selv. Hvis folk stemmer på deg, er det fordi de liker hvem du er.
Skjønner? Jeg kaller denne typen markedsføring
"mobbemarkedsføring."
Bare fortell verden hvem du er.
Ideen jeg har kommet på for onkel Tuu
kommer fra guvernørvalget i Bangkok.
De bruker de bilene som spiller Thai countrymusikk
med kjente melodier og justerte tekster.
Låtene er veldig fengende. Etter det,
publiser dine kvalifikasjoner sannferdig.
Det jeg hørte hørtes slik ut.
Du vil høre ekkoene.
Country-stil, skjønner?
Skru opp ekkoet, takk.
Den kjører forbi huset ditt.
Jeg kaster en fortryllende trolldom
Be hjertet ditt velge en gammel flamme
Samme statsminister
La oss samles
La oss gi våre stemmer
Og velge gamle onkel Tuu
Og så forteller du dine kvalifikasjoner.
Modig.
Upålitelig.
Vi har blitt overlatt til å ta vare på oss selv.
Modig.
Upålitelig.
Forstørrer eksisterende problemer.
Lager nye problemer.
Du må fortelle folk hva de bør forvente, sant?
Forstørrer eksisterende problemer. Skaperen av nye.
Sikrer åpenhet.
Men ingen revisjoner tillatt.
Klar til å møte alle problemer
med alt det intellektet han har
og alle hans 84 000 hjerneceller.
Hans sterkeste side… er hodet.
Hans sterkeste side er hodet.
Hans svakeste punkt er det som er inni den.
Han er god med ord.
Men smartere uten.
En statsminister som fikser landets problemer ved å skrive sanger.
Så mange nye sanger. Hvorfor lager du ikke bare et album?
Han fikser landets problemer ved å skrive sanger.
Han fikser sine egne problemer ved å opptre aggressivt.
Når det er et spørsmål han ikke kan svare på, blir han sinna.
Mannen som forpliktet seg til nasjonen.
Og ikke bare én nasjon.
Han har gjort forpliktelser med mange.
Den siste forpliktelsen var å få lån fra Japan.
Gjelden vår er nå opp i titalls millioner baht.
La oss holde oss rolige, og betale tilbake gjelden sammen.
La oss overføre gjelden vår til barna våre.
Hvorfor, sier du?
Fordi vår generasjon ikke kan betale den.
Vi kopierer ikke noens retningslinjer.
Hvis du stemmer på Chadchart, får du jobb, jobb, jobb.
Men hvis du stemmer på onkel Tuu, må du be, be, be.
Og bli irritert, irritert, irritert.
La oss ta en pause fra kampanjen.
La oss høre sladderen fra folket på gata.
Saken er
at det er to personer i dette landet som,
når de snakker,
gjør meg sint.
De to personene er onkel Tuu og Kratik.
Som…
"Sir,
hvordan kan vi fikse trafikkork?"
"Trafikkork er bra. De forhindrer ulykker."
Han var hovedgjest her om dagen. Onkel Tuu var hovedgjesten
på 5G-toppmøtet i Thailand.
Det var en teknologikonferanse.
Han ledet et møte om teknologi.
Dagens gylne linje var da han sa
at han hadde så mye arbeid
at om han var en datamaskin, hadde han allerede krasjet.
Sir, ta et dypt pust og våkne opp.
Du er ikke en datamaskin.
Datamaskiner har en prosesseringsenhet…
samt en minneenhet.
Du har ingen av delene.
Du er bare et tastatur.
Ok? Det er ikke engang en skjerm.
Ingen visninger av arbeidet ditt i det hele tatt.
Noen vil til og med kalle deg en skrivemaskin. En vintage en.
Er det irriterende?
Ja, ja og ja.
Jeg har et enkelt spørsmål til deg. La oss si at du eier en bedrift.
Dere har sikkert en av de.
La oss si at noen søkte om å jobbe for deg
med holdningen…
"Tror du jeg ønsker å gjøre dette?"
"Vil du prøve deg på det?"
Tenk deg at dette var en jobbkandidat. De søkte jobb.
Ville du ansatt dem?
Det er et enkelt spørsmål.
Akkurat nå, jobber denne typen for oss.
Tror du det er en fremtid her?
Hva er Thailands befolkning?
Er det 67 eller 76 millioner?
Et sted rundt det. Titalls millioner mennesker.
Tenk deg at vi alle er på samme fly.
Vi er på et stort fly. Dette flyet heter Thailand.
Normalt sett er et fly styrt av en erfaren pilot.
Ikke sant? Et fly flys av en pilot.
Men akkurat nå, er ikke disse kunnskapsrike og dyktige piloter i setet.
Hvem er i cockpiten? En sikkerhetsvakt.
La meg gjøre en ting klart. Jeg ser ikke ned på sikkerhetsvakter.
Mennesker er født med ulike preferanser.
Liker du tall? Vær regnskapsfører.
Liker du fred og ikke å være knyttet? Vær en munk.
Liker du å slåss? Bli en bokser. Liker du å lage mat? Bli kokk.
Alle har sin egen greie.
Liker du titler og status? Liker du disiplin? Vær en soldat.
Liker du å opprettholde orden og sikkerhet?
Vær en sikkerhetsvakt.
Verden trenger alle.
Men det betyr ikke
at en sikkerhetsvakt
vil være flink til å fly et fly.
Pust dypt inn og ut.
Akkurat nå blir nasjonen vår styrt av en sikkerhetsvakt.
For fansen av onkel Tuu, hør meg.
Jeg sier ikke at han er en dårlig fyr. Bare hør på meg.
Jeg likte ham også.
Jeg sier ikke at han er en dårlig person.
Å være i stand til å fly et fly er atskilt fra å være et godt menneske.
Si at vi møter en munk.
Han gjør gode ting og overholder atferdsregler.
Skal du spørre ham om å fly et fly? Nei.
Dyder og gode gjerninger kan ikke løfte en Boeing
med vekt på 200 tonn oppe i luften.
La oss være klare på det. Det handler om kompetanse.
Vår nasjon blir pilotert av en ikke-pilot.
Siden han ikke vet hvordan han gjør det, når han må…
Når folk gjør ting de ikke kan,
må de bare gjøre noe.
Si at du blir kjøkkensjef.
Du kan ikke lage mat, men du er sjef. Hva gjør du?
Du tar på deg uniformen og spiller rollen.
Når du blir spurt om oppskriften, spiller du sint.
Du kjefter dem av gårde. Det er en overlevelsesmekanisme.
Si at du er en fotballtrener. Du kan ikke spillet.
Hva kan du gjøre? Du handler.
Det er et ynkelig syn å måtte kle seg som fotballtrener
og rope, "Hei! Fremover! Kom igjen! Løp!"
Men kan du i det hele tatt spillet?
Det er sånn det er. Det er slik han flyr flyet.
Menneskene på flyet kan føle det. De tror ikke han er en dårlig person.
De bare lurer på hvor han tar dem.
Gjør vi feil når vi spør hvor vi er på vei?
Som passasjerer, må vi vite hvor vi skal lande.
Når vi tar det opp, kjefter han på oss.
"Det er en 20-årig rute."
Vel, hva er stoppene langs denne 20-årige ruten?
Og når flyet har problemer,
enten det er lufttrykk, matmangel eller tette toaletter,
så vet han ingenting når vi spør ham.
Når man ikke kan fly, er det en pilothåndbok.
Det hjelper dessverre ikke fordi den er på engelsk.
Engelsken min er ikke så bra heller.
Men bør vi ikke la dem som kan lese den gjøre jobben?
Løsningen er ikke å lese et Better Homes og Gardens ukeblad i stedet.
Dette er ikke tiden for å dekorere flyet.
Han har ingen svar. Så vi spør copiloten
som har mer ansiennitet og erfaring.
Vi ser på andrepiloten, og herre fred, han sover.
Vi dytter i ham og spør.
"Jeg har ingen anelse."
Å fly et sted
uten å vite målet…
Ikke engang nevne 20-årsplanen.
For deg er 20 minutter allerede for lenge.
Dette er fellesfølelsen av vår nasjon.
Vi vet ikke hvor vi er på vei.
Hvis du elsker menneskene som du sier du gjør,
begge to, piloten og andrepiloten,
vennligst kast dere ut av flyet.
Ikke bekymre deg for at vi krasjer. Du kan slå på autopilotmodus.
Passasjerene vil finne en passende pilot.
Så mange mennesker vet hvordan de skal gjøre jobben. La folket finne ut av det.
Ikke si, "Nei! Vi velger noen selv."
Ikke la 250 senatorer velge for oss.
Vent litt. Kan jeg få dette lyset på?
Du i den svarte skjorten. Du er ikke en soldat, sant?
La oss snakke om det. Alle klappet bortsett fra deg.
Tingen er…
du bør vite at mine ord ikke er mine.
Jeg ble forbannet, husker du?
Ingenting vil ta det bort
Itipiso bhagava araham
Jeg er ikke meg selv.
Ikke anmeld meg, ok?
Tingen er,
i hele mitt liv har jeg aldri sett
et slikt uttrykk for solidaritet.
Tenk på dette. Når det er onkel Tuus bursdag,
er jeg på Workpoint-nyhetene, på Facebook.
Kommentarene er solidariske.
Jeg gjør narr av hver administrasjon.
Enten det er Yingluck, Abhisit, Taksin, Jeg gjør narr av alle.
Men jeg har aldri sett en slik solidaritet.
Så under bursdagsinnlegget hans, må alle kommentarene si en ting: FU.
Dæven, det har jeg aldri sett før.
-Ja? -Ja.
Alle sier at han må fokusere og forstå,
fokusere og forstå, fokusere og forstå.
For en solidaritet.
Så etter denne forestillingen,
om jeg forsvinner fra avisene,
media eller nyheter, sier jeg nå at jeg ikke ble en munk igjen.
Ikke anta at Udom bestemte seg for å leve et ensomt liv som munk.
Jeg tror du er den som vil kidnappe meg.
La oss gå tilbake til kampanjen.
Vi er ferdige med folk, gale mennesker, nagaer og sladder.
Tulleting.
La oss fortsette kampanjen.
Bilen kjører videre.
Dette er en invitasjon til alle thailandske statsborgere.
La oss sammen beskytte landet
fra å gå fremover.
La oss beskytte landet fra å gå videre
ved å velge onkel Tuu.
Onkel Tuu er det beste valget for de uten valg.
God natt alle sammen. Takk for at dere kom. Elsker dere.
Elsker dere alle. Takk alle sammen.
Skal dere ikke hjem?
Nei!
Dere tuller, sant?
Vi vil ha mer!
Hva er det som skjer?
Vi vil ha mer!
Greit. Bare litt til.
Klærne av!
La oss bli til morgen!
Herr soldat, sir,
du kan gå og forberede troppene.
Det er bare én utgang uansett. Jeg kommer meg ikke ut av dette.
Et stand-up komedieshow ender vanligvis med latter,
som dere så.
Men jeg tror jeg er gammel nok til å avslutte det annerledes denne gangen.
Jeg mener ikke å ende livet mitt.
Jeg har lært en lekse som jeg vil dele med dere.
Helt siden det gikk opp for meg
at jeg ikke har mye tid igjen på jorden,
gjør det livet mye enklere.
Jeg er mindre nysgjerrig på andre.
Jeg har mer tid til å være nysgjerrig på meg selv.
Det fikk meg til å innse hva det er
jeg virkelig ønsker å gjøre,
og hva det er jeg bare vil at andre skal se meg gjøre,
eller være, den slags ting.
Uttrykket, "Dette fungerer for meg", har hjulpet meg mye.
Dette fungerer for meg.
Uansett hva som er inn eller ut, nytt eller gammelt, åpen eller lukket,
her eller der, kult eller luksuriøst, det spiller ingen rolle for meg.
Det kan være kult for andre, men det fungerer ikke for meg.
Ta de superbilene med måkevingedører.
Det er kult for andre, men det er ikke for meg.
Det er vanskelig for mamma å komme inn. Det er vanskelig for meg å komme inn.
Min kone og barn ville ikke kunne bruke det.
Hvor parkerer jeg på markedet?
Vingene hadde bare dultet borti ting.
Det fungerer ikke for meg.
Eller de som vil vise takknemlighet til mødrene deres
ved å kaste en haug med kontanter foran henne og si, dette er takknemlighet.
Det er en fin ting, men det fungerer ikke for meg. Jeg vil heller overføre det.
Om vi ikke har midler, kunne vi gitt en fotmassasje i stedet
mens hun ser på Mic On Debt Off,
hvor Ryan har vært mesteren i en evighet.
Alle har sine egne konsepter av bekvemmelighet, lykke og suksess.
De er konsepter som passer godt med livet deres.
Vi kan ikke låne og ha på oss andres klær.
Tenk om vi lånte Ice Apitsadas antrekk.
Det er en body som krever olje for å få den på.
Det er kult for henne, men prøv å ta den på selv.
Den passer ikke oss. Vi har ting som fungerer for oss.
Problemet med folk flest i dag
er at vi adopterer andres ideer av suksess, lykke og bekvemmelighet.
Alle ønsker et godt liv. Alle ønsker å bli megarike
eller å bli en milliardær over natten, som de selvhjelpsbøkene hevder å gjøre,
det livscoachene sier, og podcastene,
som de YouTubr-stjernene lever.
De vil at vi skal være megarike. Koble deg til universet.
Lås opp sinnet ditt. Manifest mye penger.
Be universet sende deg en formue innen 72 timer.
Er universet så enkelt å forme?
Så få universet til å kurere partnerens spillavhengighet først.
Få barna dine til å legge fra seg tingene sine først.
Om det er så enkelt, ville alle vært rike. Klasse hadde ikke eksistert.
Hvem skal kjøre taxi for oss? Hvem skal styre togene?
Hvem skal lage mat og servere det til oss?
Verden består av mennesker i alle situasjoner.
Våkne.
Étt prosent av mennesker i denne verden,
bare én prosent av menneskene i dette landet er megarike.
Livet er som et maraton.
Av 10 000, kommer bare én i mål.
Aldri i et maraton har du sett
ti tusen mennesker nå målstreken sammen.
Åpne øynene. Det er ikke ekte.
Det er den éne prosenten.
De rike menneskene med gode liv
som legger ut bilder på Instagram, de rike folkene?
La dem bli rike. Vær glad for dem.
Vi trenger ikke klærne deres.
Så hva om de er superrike?
Vi er kanskje ikke like rike, men vi er glade på vår måte.
Vi er rike på vennskap, rik på helse, rik på latter.
Det finnes andre måter å være rik på.
Men den prosenten vi er så misunnelige på,
hva om de er rike, men mangler venner, mangler god helse,
mangler latter, mangler vennskap, mangler beundring?
Jeg kaller det å være fattig.
Vi er rikere.
Døden er ikke skummel. Det er ikke skummelt i det hele tatt.
Det er skumlere å leve, men å ikke være glad.
Å ikke gjøre det som passer deg. Det som ikke fungerer for deg.
Kilt fast med noe du ikke elsker.
Hvis du ikke er den du er,
er du ikke forskjellig fra et levende lik.
Husk dette.
Dette fungerer for meg.
Lev livet slik det passer for deg. God natt alle sammen.
Tekst: Camilla Olsen