Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN PROGRAM DE COMEDIE NETFLIX
‎Vă rog să-l aplaudați pe Udom Taephanich!
‎Am văzut pancartele.
‎NOTE E FOARTE DRĂGUȚ
‎Mulțumesc foarte mult!
‎Dacă vesel se trăiește, bate-așa!
‎Mi-a fost dor să fiu pe scenă.
‎Și nouă ne-a fost dor de tine.
‎Sunt încântat.
‎Puteți să…
‎Puteți pune mai multe reflectoare pe mine?
‎Am tânjit după asta.
‎Acum înțeleg cum se simte Srisuwan Janya.
‎În primul rând, aș dori să-mi cer scuze
‎pentru toate procedurile ‎prin care ați trecut ca să intrați aici.
‎Trebuie să respectăm ‎deciziile guvernamentale.
‎Pot fi puțin enervante.
‎Traficul a fost intens.
‎Se desfășoară un protest ‎împotriva unuia pe care-l vrem dat jos.
‎Ei bine…
‎Putem să-i iertăm pe protestatari ‎din moment ce o fac pentru noi
‎în timp ce noi stăm aici și ne relaxăm.
‎Promit că în curând o să vă fac ‎să vă simțiți bine.
‎Dacă nu am fi urmat regulile, ‎ar fi trebuit să amânăm iar spectacolul.
‎Echipa mea m-a rugat să las templul ‎și să fac spectacolul ăsta.
‎Toată echipa era acolo.
‎Toți erau acolo și mă implorau:
‎„E timpul să dai roba jos.
‎Altfel, nu mai ai timp ‎să te pregătești pentru spectacol.”
‎Dacă acceptam ‎și spectacolul era iar amânat,
‎cred că nu aș mai fi plecat din mănăstire.
‎Am învățat multe lucruri ‎când am fost călugăr.
‎A fost una dintre cele mai bune decizii ‎ale vieții mele.
‎Am atâtea povești memorabile.
‎Dar cea mai memorabilă
‎a fost contemplarea morții.
‎Învățătorii au spus mereu:
‎„O să murim în curând.”
‎Când spui asta zilnic, ‎începi să internalizezi.
‎Apoi am realizat ceva.
‎„Doamne! În curând voi muri.”
‎M-am născut. Acum îmbătrânesc.
‎Vine boala.
‎Acum sunt în stadiul de boală.
‎Cei de 50 de ani mă înțeleg.
‎Începem să simțim
‎dureri de genunchi, ‎de picioare, probleme la vertebre,
‎indigestie, reflux gastric.
‎Facem chestii pe care credeam ‎că nu le vom face.
‎Facem vaccin pentru tetanos, zona zoster,
‎colonoscopie, un tub îți intră în gură, ‎altul în fund.
‎Se întâlnesc undeva la mijloc.
‎După mine, eu nu aș face așa ceva.
‎Dar când vine momentul, trebuie.
‎Am avut o experiență neplăcută. ‎Am fost la o consultație de prostată.
‎Cei care sunteți tineri nu înțelegeți.
‎Când eram la vârsta voastră, ‎nu aveam idee ce e asta.
‎Dar când ajungi la 50 de ani, e musai.
‎Mereu am crezut că examenul de prostată
‎ți-l face doctorul cu stetoscopul…
‎și-ți palpează testiculele.
‎Ca să vadă dacă pulsează
‎în ritmul care trebuie sau dacă ai cancer.
‎Dar nu e deloc așa.
‎Se face în felul următor: ‎îți bagă un deget
‎fix în fund.
‎Când am aflat am zis: „Sfinte Sisoe!
‎Nu se poate.”
‎Vedeți?
‎A trebuit să găsesc imediat un doctor.
‎Nu puteam lăsa o doctoriță drăguță…
‎să-mi facă asta.
‎Cred că femeile mă înțeleg.
‎Când faci testul Papanicolau la etrieri,
‎ai prefera să nu ți-l facă un bărbat.
‎E și mai jenant dacă e drăguț.
‎Nu e bărbatul tău. ‎Nici nu știi de ce te afectează.
‎La fel e și la mine.
‎Așa că am căutat un doctor pe internet.
‎L-am găsit pe dr. Arkanay.
‎Am sunat și am făcut programare.
‎A văzut numele, „Udom Taephanich”.
‎Așa că a zis: „Dle Nose,
‎când veniți, ‎aduceți din produsele pe care le vindeți?
‎De exemplu, niște seturi cadou?
‎Păturici, păpuși, căni? ‎Vă rog să aduceți!”
‎I-am zis: „Sunteți fan? Mă bucur.”
‎„Nu eu, asistenta mea.
‎Vă adoră. E mare fan.
‎Foarte mare fan.
‎O să vă roage să-i dați autograf ‎pe cărțile și CD-urile de pe vremuri.
‎Să veniți cu marfă!”
‎Și așa am făcut.
‎Când am ajuns, ‎asistenta m-a întâmpinat în parcare.
‎Știți când un fan își întâlnește idolul?
‎Nu avea stare. Zicea: „Nose!”
‎Spunea „Nose” pe un ton pițigăiat.
‎Am făcut poze, i-am dat marfa.
‎I-am dat autograf și toate cele.
‎Tot ce și-ar dori un fan. ‎S-a bucurat mult.
‎Apoi m-a dus în cabinet.
‎Nu era foarte mare.
‎Era așa cum te-ai aștepta să fie.
‎Apoi mi-a cerut să-mi dau jos pantalonii.
‎Mi-am dat jos pantalonii, dar nu și bluza.
‎Mi s-a cerut să mă întind
‎cu brațele în jurul genunchilor.
‎Câtă implicare din partea voastră!
‎Vă zic ceva.
‎Vreau să mă înțelegeți.
‎E o experiență nouă pentru mine ‎să fac comedie în aceste momente.
‎De obicei, când fac comedie, ‎îmi place să văd publicul cum râde.
‎Sau măcar să le văd expresia ‎ca să îmi dau seama dacă s-au prins.
‎Puneți-vă în locul meu!
‎Când mă uit de aici, de sus, ‎văd doar întuneric și tristețe.
‎Vă văd doar ochii.
‎Mă urmăresc cum mă plimb ‎dintr-o parte în alta.
‎Ochii voștri nu o să iasă din orbite ‎ca să știu dacă v-ați prins.
‎Deja era greu ‎să îi faci pe oameni să râdă.
‎Dar e mult mai greu când oamenii râd ‎și au zâmbetul ascuns.
‎„Nu îți dau de știre. În fine.”
‎Ce văd eu acum… De exemplu, fata de aici.
‎Îi văd doar ochii și…
‎Se gândește: „În fine.”
‎Înspăimântător.
‎Așa că vă rog, când vă întreb ceva, ‎să aveți o reacție!
‎Măcar una mică.
‎Faceți-mi pe plac! ‎Ca să îmi dau seama că v-ați prins.
‎La asta mă refeream.
‎Sunteți foarte amabili. Mulțumesc mult!
‎Așa e mai bine.
‎Deci doctorul mi-a spus să mă întind ‎cu mâinile în jurul genunchilor.
‎Imaginați-vă că nu am pantalonii pe mine. ‎Fundul meu e aici!
‎Stăteam întins în poziția asta.
‎Mi-era teamă că o să-mi bage ceva în fund.
‎Apoi am auzit zgomot ‎de mănuși chirurgicale.
‎„Poc, poc!”
‎În acel moment,
‎am crezut că doctorul
‎deja își pusese pe mănuși lubrifiant.
‎Acum,
‎am realizat…
‎În cabinet era liniște.
‎Dar am realizat că în cameră ‎nu suntem doar eu și doctorul.
‎Am observat ‎că mai era și o energie puternică.
‎Stăteam acolo și simțeam ‎că nu e doar doctorul acolo.
‎Ceva emana o energie foarte puternică.
‎Așa că am tras cu ochiul.
‎Și era acolo. Admiratoarea mea.
‎Admiratoarea mea era nu prea departe ‎de fundul meu.
‎La o lungime de braț.
‎I-am văzut fața. Mă idolatriza.
‎Vă puteți imagina?
‎Asta nu ar trebui să se întâmple.
‎Așa că mi-am acoperit fundul.
‎„Doctore, stai puțin!”
‎„Ce e?”
‎I-am zis: „Nu cred că e adecvat.”
‎„Ce anume?”
‎„Asistenta de acolo.”
‎A spus: „Haide! E admiratoare. ‎Las-o să privească!”
‎O admiratoare nu ar trebui ‎să vadă așa ceva.
‎Adică…
‎Dacă fundul meu ar fi fost un ochi,
‎am fi făcut contact vizual direct.
‎Un fan nu ar trebui să vadă așa ceva.
‎Nu știu ce impresie avea despre mine ‎înainte de asta.
‎Nu știu ce își va aduce aminte.
‎Dar când un fan ți-a văzut fundul păros…
‎Imaginați-vă!
‎Să zicem să ești fan al lui Nont Tanont,
‎Tik Jetsadaporn sau poate Nadech.
‎Și că…
‎ești asistentă.
‎Și fundul lui Nont Tanont e aici.
‎Odată ce ai văzut imaginea asta,
‎ea ți se impregnează pe cerebel.
‎Și data viitoare ‎când mergi la concertul lui
‎sau când treci pe lângă el la magazin,
‎nu îl vei mai vedea doar pe Nont Tanont,
‎ci vei vedea ‎și fundul păros al lui Nont Tanont.
‎Melodiile lui nu vor mai suna la fel.
‎I-am spus doctorului: ‎„Doctore, nu se poate.
‎Îi puteți spune să plece?”
‎„Și cum procedăm? ‎Cineva trebuie să țină lubrifiantul.”
‎I-am zis: „Ne descurcăm noi doi.
‎Haideți! Băgați degetul!”
‎Asistenta a chicotit și a ieșit.
‎Nu știu dacă a filmat totul sau nu.
‎După ce a luat o alifie,
‎doctorul Arkanay ‎și-a băgat degetul în fundul meu.
‎Doamne!
‎Gaura asta a fost întotdeauna ‎folosită ca evacuare.
‎E stradă cu sens unic.
‎Nimic nu a intrat în direcția opusă.
‎Doamne! Când a început să intre, am zis…
‎A fost foarte neplăcut.
‎Nu a fost deloc ușor.
‎Când a intrat, mi-a spus: „Relaxează-te!
‎Expiră ușor. ‎Prima dată este întotdeauna cel mai greu.”
‎Și a băgat degetul complet.
‎Doamne! Îmi curgeau lacrimile.
‎L-a introdus. Și asta nu a fost tot. ‎Apoi a început să-l miște.
‎Prostata e ca o alună caju.
‎Sunt două.
‎Doctorul palpează să vadă dacă sunt gâlme.
‎Dacă sunt gâlme, e posibil să ai cancer.
‎E posibil să ai nevoie de operație.
‎Doctorul a mișcat degetul înăuntru. ‎A fost incomod și dureros.
‎Și mai important, ‎a fost un moment emoționant.
‎Au urmat lacrimi de fericire.
‎Trebuie să recunosc, ‎a trezit gay-ul din mine.
‎Simțeam că vreau ‎să continue să-mi atingă prostata.
‎Sunt sincer.
‎Doctorul a continuat mișcarea
‎în timp ce îmi explica ‎diverși termeni în engleză.
‎Nu voiam să se mai termine.
‎Nu era ceva conștient.
‎Când a început să iasă, fără să vreau,
‎am vrut să-l opresc.
‎Auzeam melodia aia de pe TikTok.
‎Bine. Am vorbit despre boală.
‎Urmează să vorbim despre moarte. ‎E momentul.
‎M-am întrebat:
‎„Cât de mult ar trebui să trăiești ‎ca să fii mulțumit cu viața ta?”
‎Am contemplat asta. ‎Am scris pe o hârtiuță.
‎Bine, 65 de ani e o vârstă bună ‎pentru mine.
‎Cred că la 65 de ani poți să mori ‎cu demnitate.
‎Încă poți să mergi, ai o memorie bună.
‎N-ai nevoie de cineva care să te întoarcă, ‎să te spele, să te hrănească.
‎Nu ai tuburi înfipte peste tot.
‎Mie personal, ‎nu îmi pasă cât de mult trăiesc.
‎Să zicem că primesc o plăcuță ‎că am ajuns la 130 de ani.
‎La vârsta aia, n-aș ști ce să fac cu ea.
‎Nu îmi pasă cât de mult trăiesc.
‎Dar îmi pasă de calitatea vieții ‎cât timp trăiesc.
‎Nu vreau să fiu un bătrân
‎care trăiește până la 80 de ani.
‎Când pleci pe undeva ‎și nu mai poți să mergi,
‎trebuie să ai oameni la stânga ‎și la dreapta.
‎Când te duci la vot, ‎abia mai poți să mergi.
‎Te împiedici.
‎Sau când prezidezi o ședință,
‎ațipești de fiecare dată când te așezi.
‎Când se face o dezbatere parlamentară,
‎oamenii vor să știe părerea ta
‎despre aprobările de buget.
‎Dezbaterea durează din amurg până în zori.
‎Când e rândul tău să dai răspunsuri,
‎te înghiontește cineva și tu…
‎„Nu e adevărat.”
‎Și ieși de pe scenă.
‎Pe bune?
‎Se mai întâmplă asta altundeva în lume?
‎Oamenii discutau ca să găsească soluții.
‎Și tot ce ai tu de spus e: ‎„Nu e adevărat”?
‎Dacă asta înseamnă să devii bătrân, ‎las-o baltă.
‎Cred că e în regulă să mor la 65 de ani.
‎Asta înseamnă că mai am doar 11 ani.
‎Acum am 54.
‎Doar 11 ani rămași pe Pământ.
‎Din cei 11 ani, tăiem unul din start.
‎Să considerăm că l-am irosit.
‎Cred că toată lumea face asta.
‎Pierde timpul cu chestii fără rost.
‎De exemplu, ‎timpul petrecut căutând filme pe Netflix.
‎Pe la ora 21:00, înainte de culcare, spui:
‎„Hai să vedem un film.
‎Unul ca să nu întârzii mâine la muncă.”
‎Întâi te uiți la „Top 10 filme.”
‎„Le-am văzut pe toate.
‎Gangubai‎, văzut.
‎„Le-am văzut pe toate.” Așa că mai cauți.
‎Încă nu găsești nimic. Bine.
‎„Ce mai e popular, ia să vedem!
‎Ăsta nu e pentru mine.
‎Ăsta e prea palpitant, poate nu mai dorm.
‎Fără filme de groază. ‎Nu-mi place actrița asta.”
‎Continui să cauți.
‎Secțiunea cu filme de Oscar.
‎Toate sunt filme vechi ‎care au câștigat Oscar.
‎Continui să cauți.
‎Încă nu te-ai decis.
‎„Să vedem dramele coreene.
‎Actorii sunt drăguți. ‎Rămân dramele coreene.”
‎Par interesante, dar sunt prea lungi.
‎Majoritatea sunt seriale.
‎Dacă începi să te uiți și te prinde, ‎ai încurcat-o.
‎Probabil ajungi la muncă la prânz.
‎Îl vezi doar în weekendurile lungi.
‎Continui să cauți. Nu te poți decide.
‎Mai ai o ultimă soluție. „Lista mea.”
‎Te uiți acolo. Ai salvat foarte multe.
‎Să vedem ce avem.
‎„Să mă uit la ăsta?”
‎Nu te poți decide.
‎Până la urmă zici: „Bine.”
‎Hai să continui vizionarea.
‎Continui ultimul film.
‎Acum că te-ai hotărât,
‎apeși „redare” și începi să te uiți.
‎Nu ai idee ce se petrece.
‎Nu mai știi unde ai rămas. ‎Ai văzut prea multe filme.
‎Nu mai știi ce s-a petrecut ‎înainte de scena asta.
‎Bine. Te uiți de la început.
‎Mergi la primul episod.
‎Acum că vei începe filmul…
‎Adormi cu telecomanda în mână.
‎E timp pierdut aiurea.
‎Un timp petrecut și mai aiurea e cel ‎petrecut pe telefon, spionând lumea.
‎Măi să fie!
‎Mult timp irosit în fiecare zi.
‎Lasă TikTok-ul și alte chestii.
‎Doar timpul petrecut uitându-te la Engfa…
‎Și mulți mai fac și dansul.
‎Nu te poți opri din privit.
‎Mai ales pe Instagram.
‎Vedeți voi, ‎pe Instagram sunt toate vedetele.
‎Trebuie să te decizi ‎în viața cui îți bagi nasul.
‎„Bine, asta. Ce?
‎E însărcinată? Cine e tatăl?
‎S-au logodit aici.
‎La naiba! Soțul e e foarte bogat. ‎Cine e? Ia să văd!
‎Tipul ăsta.
‎Hai înapoi! Unde s-au logodit?
‎Aici au fost în luna de miere.
‎O Nosez ca să merg și eu acolo.
‎Au luat tortul de aici. Șic!
‎Ce poartă? O să comand și ținuta asta.
‎Dar pantofii? Amina Muaddi.
‎Amina Muaddi? Ce marcă mai e și asta?
‎Sună a vânzător de orez cu pui.
‎Amina Muaddi? Asta e o marcă?”
‎Cauți pe Google și găsești.
‎Amina Muaddi.
‎Când cauți pe Google, îți apar și reclame.
‎Costă 1850 de bahți pe Lazada.
‎Pe Shopee e 815 bahți. Nu e rău.
‎Mai departe. Deschizi Shopee și o găsești.
‎Îți apare Amina Muaddi.
‎Sub produs vezi „produse asemănătoare”.
‎Te uiți la sugestii ‎și vezi aparat electric pentru țânțari.
‎Cum sunt asemănătoare?
‎Apoi îți aduci aminte
‎că ai vrut să cumperi așa ceva ‎săptămâna trecută.
‎Tocmai l-ai văzut.
‎Dar acum e doar 199 de bahți.
‎Și e un model nou ‎pe care-l poți pune pe stația de încărcare
‎și o lumină mov se va aprinde.
‎Asta înseamnă ‎că atrage țânțari și când se încarcă.
‎După ce s-a încărcat, ‎îl iei și dai după țânțari. Omoară tot.
‎Trebuie să-l ai.
‎Așa că îl pui în coș.
‎Ești mulțumit, dar îți apare textul: ‎„Cumperi două, ai reducere 15%.”
‎Nu poți să-l ignori.
‎Reducerea e chiar acolo.
‎Bine, te uiți.
‎Același magazin. „Articole asemănătoare.”
‎Bandă pentru muște.
‎Ai 100 de fâșii la 150 de bahți.
‎E puțin peste un baht pe bucată.
‎De ce să aștepți reducerea din noiembrie?
‎Poți cumpăra acum la reducere.
‎Le pui în coș. Acum ai două articole.
‎Apare textul: ‎„La trei produse, livrare gratuită.”
‎Ce mai aștepți? Continui cumpărăturile.
‎Următorul articol nu va fi unul ‎pe care ți-l dorești.
‎El îți va umple golul din suflet.
‎Continui să cauți.
‎Vezi un aparat ‎pentru curățarea punctelor negre.
‎Ești nebun? Are și încărcător.
‎E doar 99 de bahți.
‎Nebunie. În mod normal costa 1000. ‎Sau cel puțin 500 sau 300.
‎E 99 de bahți. ‎Simți cum îți ies puncte negre.
‎Îl bagi în coș. ‎Gata, trei produse. Ești mulțumit.
‎Așa gândesc femeile. Acum știți.
‎Ai luat pantofii?
‎Dacă o femeie vrea ceva și nu are,
‎în sufletul ei e un gol.
‎Simte că în picioarele ei lipsește ceva.
‎La muncă simte că lipsește ceva, ‎dar nu știe ce.
‎Își aduce aminte un nume și întreabă:
‎„Știi ceva despre numele ‎Amina nu-știu-cum? Ai vreo idee?”
‎Și prietena răspunde: „Cine nu știe?
‎Uite! Ea e Mo Amena.
‎E foarte faimoasă. ‎S-a căsătorit de două ori.
‎Cu un tip, apoi cu un macho.
‎Spune că e mai bine cu tipul macho.” ‎„Cum? Hai să aflăm!”
‎Și continuă așa.
‎Și pantofii?
‎Timp pierdut aiurea.
‎Cum poți să pierzi cel mai prost timpul?
‎Clipuri cu stors de coșuri.
‎„Preferatele mele.”
‎Să nu o apuci pe calea asta. Crede-mă!
‎Nu mai e cale de întoarcere.
‎Pentru cei care nu știu, sunt clipuri ‎cu cadran de trandafiri.
‎De ce trandafiri? ‎Pentru a diminua violența, agresiunea.
‎Sunt clipuri cu oameni
‎care storc coșuri ‎în mod brutal și grosolan.
‎Storc coșuri de pe față, ‎nas, bărbie într-un cadru apropiat.
‎Ai coșul în prim-plan.
‎Ai o vedere tridimensională.
‎Și coșurile au tot felul de capete.
‎Fie puncte negre… ‎Țineți minte, nu sunt unele obișnuite.
‎Sunt foarte negre.
‎Imaginați-vă coaja unui jackfruit ‎cu țepi negri înghesuiți.
‎Te gândești că nu poate fi real.
‎Folosesc un ac ‎pentru a sparge vârful coșului.
‎Apoi le storc cu mâna sau cu o unealtă.
‎În timp ce le storc,
‎coșurile supurează de zici că sunt viermi.
‎Mai sunt și mari.
‎Anormal de mari.
‎Doamne!
‎Sunt mari cât o gleznă. Uriașe.
‎Folosesc bisturiul ca să le taie ‎și le storc.
‎Și ele explodează ca niște gheizere.
‎Când vezi cum curge conținutul, ‎îți vine să vomiți.
‎Cei din echipa mea ‎se uită la așa ceva. Ciudați.
‎„Sunteți niște ciudați.”
‎Deși i-am dojenit, am vrut să aflu ‎de ce se uită lumea la așa ceva.
‎Cum a început totul.
‎Nu puteam să-i cert orbește.
‎Am aflat că totul a început cu o doctoriță
‎din SUA care îndepărtează abcese.
‎În țările respective, procedurile estetice
‎nu sunt decontate de Casa de sănătate.
‎Știți?
‎Cei fără adăpost sau cu venituri mici
‎nu au bani pentru aceste servicii.
‎Așa că doctorul oferă servicii gratuite.
‎În schimb, filmează procedura ‎și o pune pe internet.
‎Ce primește doctorul?
‎Vizualizări.
‎A spus într-un interviu
‎că imediat clipul ‎face 100.000 de vizualizări.
‎În câteva zile, are un milion.
‎Tipa are cinci sau șase milioane ‎de urmăritori.
‎Se pare că nu doar noi ‎suntem niște ciudați.
‎Apoi m-am întrebat
‎cum mă simt când mă uit la așa ceva?
‎De ce urmăresc așa ceva?
‎Mă simt la fel ca atunci ‎când mănânc melci prăjiți.
‎Când mănânci melci prăjiți, ‎iei o scobitoare,
‎o înfigi în cochilie
‎și încerci să scoți carnea într-o bucată.
‎Pe toată. Și excrementele negre din vârf.
‎Chiar dacă nu mănânci excrementele,
‎trebuie să scoți totul perfect.
‎Ca atunci când storci un coș ‎și capul e doar pe jumătate ieșit.
‎„Te străduiești mai mult la următorul.”
‎Stai cu sufletul la gură ‎și nu te poți opri.
‎Și te trezești că a trecut o oră.
‎Din una în alta am ajuns la chestii grele, ‎precum scoaterea unghiilor incarnate.
‎Cei care nu au văzut așa ceva ‎probabil vor spune: „Scârbos!”
‎Dar când veți pleca de aici ‎și veți intra pe telefon,
‎veți deveni dependenți.
‎Ăsta e timp pierdut aiurea.
‎Am scos un an și am rămas cu zece.
‎Asta înseamnă 3650 de zile.
‎Să spunem ‎că petrecem 30% din timp dormind.
‎Așa că ne rămân 2555 de zile.
‎Am fost copleșit când am realizat
‎că atât timp mai am eu pe acest Pământ.
‎Cum să-l petrec?
‎Am făcut o listă cu lucrurile ‎pe care vreau să le fac.
‎Asta pe de o parte.
‎Lucruri pe care nu vreau să le fac ‎sunt o pierdere de timp.
‎Care sunt lucrurile ‎pe care nu le voi mai face?
‎Nu voi mai merge la zile de naștere.
‎Mi s-a luat de ele.
‎Au trecut 54 de ani de când m-am născut.
‎Nu mi-am făcut niciodată ziua de naștere.
‎Poate pentru că am crescut ‎într-o familie săracă.
‎La maturitate, ‎cei din jur dădeau petrecere pentru mine.
‎Nu mi-a plăcut niciodată
‎să mi se aducă tortul ‎și să trebuiască să îmi pun o dorință.
‎Mereu îmi doream ‎să nu mi se mai facă surprize din astea.
‎Nu mă mai surprinde nimic.
‎Cum să fiu surprins
‎când în fiecare an, ‎când se apropie ziua mea,
‎cineva mă invită în oraș la cină?
‎Masa e neobișnuit de mare ‎și apoi mai vin oameni.
‎Și când mâncăm, se stinge lumina.
‎Îmi aduc tortul ‎și cântă „Mulți ani trăiască”.
‎Nu sună bine.
‎Niciodată nu țin nota și nu e armonios.
‎Bețivii cântă…
‎Foarte zgomotos.
‎Apoi îmi aduc tortul.
‎E pornit un ventilator.
‎Lumânările se sting.
‎În timp ce ei reaprind lumânările, ‎eu aștept surpriza în picioare.
‎Și încep: „Cine are o brichetă? Vino!”
‎Aprind una și se stinge alta.
‎E foarte enervant.
‎Apoi suflu în lumânări.
‎Nu mi se pare palpitant deloc.
‎Și e și mai rău ‎dacă ești la un restaurant mare
‎cu mulți sărbătoriți.
‎Mi se pare jenant ‎când la o masă se cântă „La mulți ani”
‎și trebuie să cânte și formația.
‎La scurt timp după, ‎se cântă la altă masă.
‎Apoi la altă masă.
‎Cinci mese cu sărbătoriți. Nu înțeleg.
‎Nu vă e milă de formație
‎că trebuie ‎să cânte iar și iar același cântec?
‎Li s-a luat. ‎Și de ce să ceri să mai cânte o dată?
‎Nu a fost bine prima dată, idioților?
‎Gata cu zilele de naștere!
‎Acum să vorbim despre nunți.
‎Nici la nunți nu mai merg.
‎Să nu vă obosiți ‎să-mi trimiteți invitații!
‎Angajații mei știu foarte bine ‎că nu vin la nunțile lor.
‎În schimb, le trimit cadouri în bani.
‎Vedeți voi…
‎O să fiu cinstit.
‎Nu m-am bucurat niciodată pentru miri.
‎Sunt gelos pe ei.
‎Vedeți? Ați primit ce v-ați dorit.
‎Sunteți fericiți.
‎V-ați găsit sufletul-pereche.
‎Și eu?
‎Vin la nunta ta, îți dau bani
‎ca să mă simt eu prost la petrecerea ta?
‎Nu prea are logică. ‎Trebuie să aud povestea voastră.
‎Să aflu cum v-ați cunoscut, ‎v-ați îndrăgostit, toată povestea.
‎Apoi v-ați logodit ‎în fața turnului Eiffel.
‎În clip se vede că femeia ‎nu are idee ce se întâmplă.
‎Nicio idee pe naiba. ‎Ce e cu rochia cu trenă?
‎Mă înțelegeți?
‎Mi s-a luat.
‎Ultima nuntă la care am fost ‎și care probabil a fost ultima,
‎a fost nunta lui Toon și a lui Koi.
‎Am fost pentru că îi iubesc.
‎Îi iubesc necondiționat.
‎Mi s-a spus să mă ocup de scenă.
‎Trebuia să fiu maestru de ceremonii.
‎Așa că, după-amiaza,
‎s-a făcut ceremonia de turnare a apei ‎pentru a binecuvânta mirii.
‎Au fost mulți invitați, ‎oameni respectabili și prieteni apropiați.
‎Erau cam atâția oameni.
‎Cam cât în toată zona de aici.
‎Stăteau cum stați și voi.
‎Se strigau numele lor ‎și mulți erau faimoși.
‎Erau oameni din industria muzicii,
‎politicieni sau artiști faimoși.
‎„Dl Aed Carabao, veniți pe scenă
‎să turnați apă ‎și să spuneți cuvinte înțelepte mirilor!”
‎Nu credeam că îmi vor striga numele,
‎pentru că nu eram pe listă.
‎Stăteam lângă scenă ‎și îmi vedeam de treabă.
‎„Udom Taephanich, te rog să vii pe scenă ‎să torni apă și să dai sfaturi!”
‎Am zis: „Nu.
‎E-n regulă.”
‎Eu cred cu tărie ‎că nu trebuie să oferi altora ce nu ai.
‎Ce sfaturi înțelepte ‎am de oferit? Niciunul.
‎Așa că am zis: „Nu, e-n regulă.”
‎„Dle Udom Taephanich, veniți pe scenă!”
‎Se făcuse liniște.
‎„Treci la alți oameni.” ‎M-am prefăcut că nu s-a întâmplat nimic.
‎„Udom Taephanich, hai pe scenă!”
‎Toon și Koi erau acolo.
‎Aveau perne pe care să stea cu mâinile.
‎Au pus mâinile pe ele
‎ca oamenii să toarne apă pe ele.
‎Aveau mâinile palide ‎de parcă le-ar fi căzut unghiile.
‎M-am gândit: „La naiba!” Așa că am mers.
‎Oamenii se uitau la mine ‎cum vă uitați voi acum.
‎Am zis: „Toon!”
‎Toon aștepta cuvintele mele înțelepte. ‎Erau amândoi acolo.
‎I-am spus: „Toon! ‎Nu am sfaturi înțelepte de oferit.
‎Idee este
‎că am vrut să vă urez fericire,
‎dar voi sunteți deja fericiți.
‎Sunteți un cuplu perfect.
‎Ai o soție bună și frumoasă.
‎Sunteți compatibili.
‎Aveți amândoi poziție socială, ‎faimă, prestigiu, înțelepciune.
‎Vă place să stați împreună.
‎Sunteți amândoi frumoși. ‎Sunteți cuplul perfect.
‎Și eu? Uitați-vă la mine!
‎Toon, cred cu tărie că nu ar trebui ‎să le dăm celorlalți ce noi nu avem.
‎E ca și cum un gras ar încerca ‎să învețe pe cineva
‎cum să slăbească, știi?
‎Știi la ce mă refer?”
‎Toon a zis:
‎„Și acum ce facem?”
‎Am zis: „Bine, am o idee.
‎Spuneți-mi voi doi cuvinte înțelepte!”
‎Fotograful a reușit să surprindă momentul.
‎Nu am plănuit asta. Chiar s-a întâmplat.
‎Toon a părut stânjenit la început, ‎dar până la urmă a zis:
‎„Nose, sper să găsești cândva ‎persoana potrivită.”
‎Am rămas cu toții nelămuriți.
‎Vezi?
‎Și când iei o gură de apă, ‎lumea tot se holbează la tine.
‎Profitați pentru fiecare bănuț plătit, nu?
‎Ați cumpărat păpușa?
‎Drăguț! Pot să o văd?
‎Ce drăguț! Uite!
‎E pentru mine? Mulțumesc!
‎Vreau și eu una.
‎Chiar acum când vorbeam…
‎Când sunt pe scenă ‎și văd pe cineva cunoscut,
‎îmi pierd concentrarea
‎și uit ce trebuia să spun.
‎Chiar mai devreme ‎l-am văzut pe Tony Jaa pe acolo.
‎Aici, nu? Unde e Tony Jaa?
‎Uite-l! Tony Jaa. Salut! ‎Mi-a fost dor de tine.
‎Mulțumesc că ai venit! ‎Aplaudați-l pe omul meu preferat!
‎E cel mai tare.
‎L-am vizitat pe Tony Jaa acasă la el.
‎Cât a trecut de când am fost la tine?
‎O să fie o poveste foarte lungă.
‎O să întârziați acasă cu toții.
‎Nu o să uit niciodată.
‎- Ei bine… ‎- Spune povestea!
‎Nu e așa de amuzantă ‎și e ceva destul de personal.
‎Bine. O să vă spun pe scurt.
‎Tony Jaa m-a invitat la cină.
‎Eu voiam să văd unde stă.
‎Voiam să văd cum e casa lui. ‎Am vorbit să ne vedem la cină.
‎I-am chemat pe Singto Numchok ‎și pe Kong Huayrai.
‎Toți trei urma să luăm cina la Tony.
‎Abia așteptam.
‎În acea perioadă a vieții mele,
‎îmi doream foarte tare o prietenă.
‎Știți?
‎Eram așa de disperat, ‎încât angajații mei au făcut ședință
‎ca să vadă cum să mă ajute.
‎Au fost cam 15 persoane la ședință.
‎„Trebuie să intri pe Tinder.
‎Glisezi la stânga și la dreapta.” ‎Mi-au și arătat.
‎„Hai să-ți fac cont premium.”
‎Nu foloseam aplicații de genul, ‎nu avem nici măcar TikTok.
‎Personalul mi-a creat conturile.
‎Au zis: „Haide, creează-ți un profil!”
‎Am întrebat: „Ce să încarc?”
‎„Trei poze. ‎Le alegem noi pe alea mai bune.”
‎Au ales niște poze cool cu mine.
‎„Bine, sigur.”
‎Apoi au spus: ‎„Sunt diverse intervale de vârstă.”
‎Am zis: „Să vedem în ce interval sunt.”
‎Așa că mi-au arătat. ‎„Ești în intervalul 50 de ani.”
‎M-am uitat la câteva profiluri ‎și am zis: „Vai!
‎În ritmul ăsta, ‎mă voi potrivi cu oameni de la azil.”
‎Era de rău. Le-am spus: „Nu o să meargă.”
‎Au spus: „Pare în regulă.”
‎- Ce înseamnă asta? ‎- Că nu e în regulă.
‎Dacă era o bătrânică cu părul alb, era OK.
‎Am zis: „Cum să mă potrivesc ‎cu cineva de aici?”
‎Mi-au spus: „Cumpărăm versiunea premium ‎ca să le vedem noi profilul întâi.
‎O să îți dai seama dacă îți plac.
‎Dacă îți place, glisezi și vă potriviți.”
‎Mă pregăteam să încep, ‎dar alt angajat a spus:
‎„Să nu-l lăsăm pe șefu' ‎să o apuce pe calea asta!
‎Nu avem de unde ‎să știm dacă fata e în regulă.
‎Poate pare tânără…
‎puțin peste 30 de ani.
‎Dar când începeți o conversație, ce faci
‎dacă nu crede că ești tu?”
‎„Da.”
‎Să ne imaginăm că sunteți voi!
‎Glisezi și îl vezi pe Nose Udom ‎cu abdomen cu pătrățele.
‎Să zicem că te potrivești cu Nose Udom
‎și începe să-ți vorbească.
‎„Bună!” „Cine ești?”
‎„Sunt Nose Udom.” „Hai sictir!
‎Nu mă mai păcăli! ‎Nose nu ar păcăli lumea așa.
‎Ești cumva un escroc?”
‎Știți la ce mă refer. Așa e.
‎Așa că am zis: „Putem înregistra un clip ‎ca să vadă că eu sunt.
‎Putem suna dacă nu cred.”
‎Angajații au zis: „Nu știm dacă… ‎Dacă spui ceva…
‎Dacă înregistrează convorbirea
‎și o postează pe internet ‎sau te șantajează cu ea?
‎„Nu mă tem.” Au zis: „Cine știe?
‎Dacă trimiți din greșeală ‎o poză cu penisul tău?”
‎Cine, eu? Asta e de la sine înțeles.
‎Pe bune. Ăsta e punctul meu forte.
‎Angajații au insistat: „Nu poți face asta.
‎Fără aplicații. ‎Încercăm ceva mai discret.”
‎Apoi mi-au arătat un site: PlayQpid.
‎Probabil ați auzit de el.
‎E un site discret de matrimoniale ‎pentru cei care caută iubire.
‎Există o postare pentru fiecare membru
‎în care se specifică ce preferințe ai, ‎ce îți place și altele.
‎Angajații mei le-au citit.
‎„Uite. Are 30 de ani.
‎Aici!
‎Pare că ți se potrivește, șefu'.
‎Îi plac bărbații cu simțul umorului.
‎Matur și afectuos.”
‎Ăsta sunt eu.
‎Mai scria: „Preferă bărbații peste 1,72.”
‎Nu contează, pot să încerc.
‎Îmi pot băga ceva în pantofi ‎sau mă pot ridica pe vârfuri.
‎Le-am spus angajaților:
‎„Trimiteți-i un mesaj!”
‎Nell i-a scris mesajul.
‎„Bună! Am văzut postarea ta.”
‎Și așa mai departe.
‎„Văd că îți cauți perechea. Am pe cineva.
‎Îmi e ca un frate.
‎I-ar plăcea să te cunoască
‎și crede că v-ați potrivi.
‎Ești interesată?”
‎Chestii de genul ăsta.
‎A răspuns și a întrebat cine sunt.
‎Așa că Nell i-a spus că e Nose, ‎Udom Taephanich.
‎Nu a crezut-o.
‎A spus: „Te rog să nu mă păcălești!”
‎Așa că Nell a spus:
‎„Șefu', hai să-i dăm un apel video!”
‎A răspuns și mi-a văzut fața pe ecran.
‎Să fi văzut ce reacție a avut.
‎A zis: „Cu ce te pot ajuta?”
‎Am zis: „Nu. Vreau să te cunosc. ‎Am văzut postarea ta.”
‎„Ei bine…
‎De ce?”
‎Nu puteam să-i spun că vreau ‎să fiu prietenul ei. Era prea devreme.
‎Așa că i-am zis: ‎„Am putea să ne cunoaștem ca prieteni.”
‎A zis: „Bine.”
‎Era șocată și se bâlbâia.
‎I-am spus:
‎„Mi-ar plăcea să te scot la cină.
‎Să ne cunoaștem. Când ești liberă?”
‎Am lăsat-o pe ea să aleagă.
‎Poate că era încă șocată, pentru că a zis:
‎„Sunt liberă în seara asta.”
‎Grozav! Se bagă.
‎Nu pot să o refuz ‎sau să fac pe inabordabilul.
‎I-am zis: „Fantastic! ‎Să ne vedem diseară. Sunt liber.
‎Vrei să vin să te iau sau…”
‎Mi-a spus: „Pot să vin singură.”
‎A existat foarte multă ezitare ‎în conversația asta.
‎Dar e în regulă.
‎Am decis să ne întâlnim ‎în fața biroului meu.
‎Când am fost de acord să mă văd cu ea,
‎am uitat complet de altă întâlnire
‎pe care o aveam în seara aia.
‎Și asta era cina acasă la Tony Jaa.
‎Știți?
‎Era foarte greu ‎să stabilești o cină cu Tony Jaa.
‎Suntem cu toții ocupați ‎și Tony Jaa e mereu plecat.
‎Ne-am mai întâlnit și cu alte ocazii.
‎În seara aceea, soția și soacra lui ‎s-au oferit să ne gătească.
‎Știu că sunt din Surin. ‎Suntem din aceeași provincie.
‎Când mi-am amintit asta,
‎am întrebat-o înainte să închid: ‎„Mai am o întrebare.
‎Te superi dacă vin și prietenii mei
‎cu noi la cină în seara asta?
‎Nu e nimic serios, stăm și ne relaxăm.”
‎Era bine. Nu prea romantic.
‎Voia să iasă cu prietenii mei.
‎Nu o deranja.
‎A spus: „Sigur, nicio problemă.”
‎Nu-i știa pe prietenii mei.
‎Urma să ne vedem în fața biroului meu. ‎Am sunat-o.
‎„Poți parca sub copac.” ‎Am traversat strada.
‎I-am deschis ușa, a ieșit și a zis:
‎„Așa!
‎Și camerele unde sunt?”
‎„Nu e nicio cameră. Ai încredere în mine!
‎Sincer, vreau să te cunosc.”
‎A zis: „Bine.
‎Nu îmi faci farse, nu?
‎Pe bune?”
‎A închis mașina și a trecut strada ‎până în fața biroului meu.
‎Am zis: „Sunt trei etaje. Eu stau ‎la ultimul. Biroul e la etajul doi.
‎Sala de ședințe e la doi. ‎Mama stă tot aici.
‎Acolo e casa mamei mele!”
‎Voiam să se simtă binevenită.
‎Am zis: „Să-i așteptăm pe prietenii mei.
‎Vin și ei cu noi.”
‎Așteptam amândoi. ‎Situația era stânjenitoare.
‎Încercam să fac conversație.
‎Eu vorbeam, dar ea nu-și revenise din șoc.
‎A venit și Kong Huayrai.
‎A ieșit din mașină.
‎„Salut, oameni buni!
‎Nose, ea cine e?
‎Te dai la ea, am înțeles.
‎Genial!
‎Grozav!
‎Ești fata visurilor lui.”
‎A început să fie cam aiurea.
‎Fata era foarte surprinsă ‎să-l vadă pe Kong Huayrai.
‎A mai venit și Singto Numchok.
‎„Salut, Nose. Mamă!
‎Bine, nu zic nimic. Sunt manierat.”
‎Imaginați-vă cum v-ați simți în locul ei!
‎Ce se petrecea? ‎Cred că era foarte derutată.
‎I-am zis: „Mergem la un alt prieten acasă.
‎E puțin cam departe.
‎E cam complicat să ajungi acolo, ‎așa că mergem toți cu duba.”
‎Eu stăteam aici, ea, acolo.
‎Singto și Kong stăteau în spate.
‎La volan era cineva care știa drumul.
‎Fata a fost cam anxioasă pe drum.
‎Zicea…
‎Puneți-vă în locul ei!
‎Nouă ni se părea totul normal.
‎Suntem oameni cu toții.
‎Voiam să o cunosc. Nu mă consider special.
‎Pe drum am încercat să fac conversație.
‎Când întrebam ceva, ‎ea îmi răspundea scurt.
‎Casa lui Tony Jaa era foarte departe.
‎Era ca și cum mergeam în alt oraș.
‎Drumul de la strada principală ‎până la casa lui era foarte îngust.
‎Vedeam clădiri abandonate ‎și o plantație de banane.
‎Cred că se gândea la ceva de genul:
‎„Nemernicii ăștia vor să mă violeze ‎lângă plantația de banane.”
‎Încercam să o facem să se simtă bine.
‎Spuneam glume.
‎Kong cânta o piesă ‎pe care nici n-o lansase încă.
‎Singto fredona. Ne distram de minune.
‎Dar fata era foarte încordată.
‎Nu știam ce să fac. Asta e.
‎Pe drum l-am sunat pe Tony.
‎M-a întrebat: „Unde sunteți acum?”
‎A zis că e destul de greu să găsești casa.
‎Trebuia să trecem pe lângă un tufiș.
‎Așa că am parcat ‎acolo unde a zis el că e casa lui.
‎Imaginați-vă!
‎Casa lui Tony Jaa nu e o casă.
‎A cumpărat un complex de apartamente.
‎A luat toată clădirea.
‎Nu știu câte camere are. ‎E o clădire întreagă.
‎O clădire de apartamente,
‎un cămin vechi, ‎cu vopsea scorojită pe pereți.
‎Zici că e o casă bântuită.
‎Lui Tony Jaa îi plac chestiile astea.
‎A cumpărat clădirea.
‎Mai târziu l-am întrebat ‎de ce a cumpărat-o.
‎A spus că e lângă un lac.
‎Îi place priveliștea.
‎Și îi place să trăiască misterios, ‎ca un luptător adevărat.
‎Nu e o casă, e un refugiu.
‎E un fel de loc secret de întâlnire ‎al supereroilor.
‎Un loc unde găsești agenți secreți ‎și pe James Bond.
‎Original a fost un cămin. ‎Are foarte multe camere.
‎El a dărâmat pereții interiori.
‎Așa că spațiul e plin de coloane.
‎Imaginați-vă o cantină școlară
‎plină de stâlpi și cu un spațiu deschis.
‎La dormitoare a păstrat pereții.
‎A desființat și alte camere, ‎dar a păstrat băile.
‎Ai cameră, spațiu liber, ‎cameră, spațiu liber.
‎Nu am mai văzut niciodată o asemenea casă.
‎Noi parcam ‎și fata nu știa ce e cu clădirea.
‎Am parcat. ‎Încă era șocată după ce ne întâlnise.
‎Am deschis ușa și…
‎Apare Tony Jaa.
‎Ea…
‎probabil s-a gândit: „Ce naiba e asta?”
‎Nu oricine face cunoștință cu Tony Jaa.
‎L-a văzut și a zis: „Ce naiba?”
‎Tony Jaa făcea…
‎A vorbit cu Singto. ‎Ei vorbesc limba khmeră. Se prosteau.
‎Nu exista lift, așa că am luat-o pe scări.
‎Scări de cămin.
‎Clădirea e destul de veche.
‎Când am ajuns la etajul doi,
‎am văzut multe coloane ‎și un spațiu deschis.
‎Acolo era o sală de antrenament
‎cu tatami pe jos pentru sărituri.
‎Erau oglinzi, echipament de luptă,
‎săbii și lăncii.
‎Era mai degrabă o sală de antrenament ‎decât o casă.
‎Lângă sala de antrenament ‎era o cameră pentru rugăciuni.
‎Înăuntru era un altar de vreo 15 metri.
‎Păreau două camere unite.
‎Pe altar erau statui ‎cu Sfântul Cuvios, zeul Naga,
‎statui budiste, dar fără ‎Ong-Bak‎.
‎Statuile erau puse una după alta.
‎Mult fum de tămâie.
‎Ca să mergi la baie, ‎trebuia să te duci tocmai în spate.
‎Fiecare zonă din casă ‎era departe de celelalte.
‎Cât despre designul interior, ‎Tony Jaa a locuit
‎în atât de multe țări, încât a cumpărat ‎tot ce i s-a părut interesant.
‎E o mansardă cu influențe chinezești, ‎europene și cambodgiene.
‎Templele Angkor Wat și Angkor Thom. ‎Și influențe franțuzești.
‎Era un dezastru.
‎Dar ce poți să zici? E Tony Jaa.
‎După asta, ‎i-am spus fetei să se simtă ca acasă.
‎Îi era imposibil să facă asta.
‎Stătea cu spatele drept.
‎Și eu eram la fel, ‎dar nu am realizat la acel moment.
‎Soția lui Tony a adus mâncarea. ‎A venit și soacra lui cu noi.
‎Apoi Tony Jaa a scos un aparat de karaoke.
‎Avea televizor, ‎așa că am început să cântăm.
‎Suntem noi înșine ‎când suntem cu prietenii.
‎Cântam fără niciun stres. ‎Kong băuse și era amețit.
‎La fel și Singto.
‎Tony Jaa a început să cânte ‎și să facă rap în khmeră.
‎Și se pricepea ‎să danseze ca Michael Jackson.
‎Poate că vă surprinde. ‎Făcea dansul mersul pe lună prin casă.
‎Era fantastic. ‎Fata stătea nemișcată ca o statuie.
‎Probabil că era șocată ‎și se întreba ce căuta acolo.
‎Nu credeam că se va îmbăta ‎de la prima întâlnire,
‎dar nu se mai oprea din băut.
‎Probabil se gândea: „Visez? E real?
‎Nose Udom m-a chemat la întâlnire. ‎Apoi i-am cunoscut pe Sington și pe Kong.
‎Cântam și ne distram, ‎dar am creat o regulă.
‎Să facem rap despre tot ce vedeam.
‎Puneam un ritm pe YouTube și cântam liber.
‎Ce caută tipa asta aici?
‎Stă singură. Ce faci, nimic nu zici?
‎Le-am dat microfonul lui Singto și Kong.
‎Ea se îmbătase. Încerca să scape ‎de ce se petrecea acolo.
‎Venise aranjată ‎și acum avea părul vâlvoi, fața uleioasă.
‎Parcă era la o tonetă cu mâncare ‎și se gândea: „E real ce se întâmplă?”
‎Ne-am asigurat că nu-i lipsește nimic ‎și eu vorbeam cu ea.
‎Dar se pare că era ‎prea copleșită de prima întâlnire.
‎Ne simțeam foarte bine. ‎Tony, a fost o seară pe cinste.
‎Nu mai știu până la ce oră am stat.
‎Apoi am plecat.
‎Pe fată am lăsat-o de unde am luat-o.
‎Singto și Kong au plecat.
‎Am condus-o până la mașină.
‎În timp ce închideam ușa, am spus: ‎„Mersi că ai venit!
‎A fost distractiv.”
‎A făcut o față!
‎Parcă voia să zică: ‎„Asta numești tu distracție?”
‎După ce a plecat, i-am trimis un mesaj:
‎„Sper să ajungi în siguranță.”
‎Stătea pe lângă Rama II. A plecat.
‎I-am mai scris un mesaj:
‎„Să conduci ușor! E trafic prin Rama II?”
‎Ceva de genul ăsta.
‎A ajuns acasă în seara aceea.
‎Pe la 23:00, înainte de somn, ‎i-am trimis mesaj de noapte bună.
‎Nu mi-a răspuns.
‎Poate că era obosită.
‎A doua zi m-am trezit pe la 08:00.
‎I-am scris: „Bună dimineața!”, ‎niște glume și zâmbilici.
‎Tot nimic.
‎I-am mai trimis mesaje la prânz și seara.
‎Apoi m-a blocat.
‎Nu te ajută să fii faimos.
‎A fost un dezastru.
‎După incident, am făcut ședință.
‎„Ce înseamnă asta? Spuneți-mi!
‎Ce s-a întâmplat?” Toți mi-au spus.
‎„Șefu'.
‎Poate că a văzut…
‎Poate că nu a crezut că vă va vedea
‎un asemenea comportament.
‎Poate a fost prea din senin. Prea devreme.
‎Probabil că era șocată.
‎Trecuse o săptămână. ‎Tot nu își revenise din șoc?
‎„Sau poate nu sunteți genul ei ‎și nu vrea să zică.”
‎Poate când m-a cunoscut, ‎păream mai bătrân decât se aștepta.
‎Sau poate nu sunt foarte chipeș.
‎Să spunem că nu a mers.
‎Faima nu m-a ajutat.
‎Nici binecuvântarea lui Toon ‎nu m-a putut salva.
‎După cum am spus, nu mai merg la nunți.
‎Nici la înmormântări nu mai vreau ‎să merg, vă zic.
‎Mi s-a luat de înmormântări. Gata.
‎Câteodată mă gândesc să nu merg ‎nici la propria înmormântare.
‎E o bătaie de cap ‎să mergi la înmormântări.
‎E greu să găsești loc de parcare,
‎mai ales la templul Wat That Thong.
‎E mai greu să găsești parcare acolo ‎decât la mall.
‎Mereu dau rotocoale ca să găsesc un loc.
‎M-am decis să parchez ‎lângă casa unui călugăr.
‎M-am strecurat. ‎Apoi a trebuit să găsesc pavilionul.
‎Care e? Măi să fie! Purtam costum.
‎Trebuia să dau dovadă de respect.
‎Sunt celebru, trebuie.
‎Preferam să port maiou.
‎Deci a trebuit să găsesc pavilionul.
‎Transpiram și eram fleașcă la subraț.
‎Și pavilioanele erau toate diferite.
‎Nu erau puse într-o anumită ordine.
‎Pavilionul unu aici, ‎patru acolo, opt tocmai acolo.
‎Nu-l găseam pe cel care trebuie.
‎În fața pavilionului nu erau ‎sigle luminoase sau poze cu decedatul.
‎Mă gândeam: „Am ajuns.”
‎Nu știam încotro să merg.
‎Când am intrat, am fost recunoscut.
‎Venea lumea să mă întâmpine:
‎„Dle Nose, mulțumesc că ați venit! ‎Pe aici, vă rog!”
‎Mă așezau pe un loc și vedeam poza.
‎La naiba! Am greșit decedatul.
‎Cum să plec acum de acolo?
‎M-au pus în primul rând.
‎Toată lumea mă văzuse. Știau că eu sunt.
‎La naiba! Trebuia să plec cumva.
‎Apoi mă serveau cu apă și gustări.
‎La naiba! Cum să le spun?
‎Și familia se uita la mine.
‎„De când îl știm?”
‎Eu ziceam:
‎„Mă sună cineva.”
‎Apoi ieșeam și plecam.
‎La înmormântare…
‎Cu cât înaintezi în vârstă, ‎cu atât te așază mai în față.
‎Pe invitații în vârstă îi puneau ‎pe scaunele cu labă de leu.
‎Sau pe canapea, în față.
‎Să spunem că sunteți la o înmormântare.
‎Când sunt dus cu forța, ‎vreau să mă eschivez, dar insistă.
‎Așa că iau loc.
‎Nu te poți ridica ‎dacă stai în primul rând.
‎Nu dă bine dacă stai pe telefon.
‎Nu înțelegi ce spun călugării.
‎Ce spun? Nu am nicio idee.
‎De ce nu fac o slujbă normală?
‎Așa că stai acolo și nu ai ce să faci.
‎E foarte plictisitor.
‎Îți vine să scoți telefonul ‎și să vezi clipuri cu stors de coșuri.
‎E la fel de trist.
‎Dar nu poți. Ce faci?
‎La altă înmormântare, au anunțat: ‎„Dle Nose Udom!
‎Veniți pe scenă să aprindeți lumânarea?”
‎Eu?
‎Pe bune?
‎Nu pot să fiu eu invitatul-șef.
‎Dacă îmi spuneau, nu mai veneam.
‎Imaginați-vă!
‎Sunt la înmormântare.
‎Se anunță:
‎„Dle Nose Udom!
‎Vă rog să veniți pe scenă ‎ca să aprindeți lumânarea.”
‎Mă duc.
‎Știu cum să mă port la înmormântare.
‎Sunt ca ‎Men in Black.
‎Știu că e o ocazie tristă.
‎Așa că mă duc.
‎Și ei râdeau cum râdeți voi acum.
‎Nu știu cu ce am greșit.
‎Aveam șlițul tras, ‎eram îmbrăcat conservator.
‎E un mister.
‎Stăteam cam stânjenit ‎în fața imaginii cu Buddha.
‎Groparul îmbrăcat în maro a spus ‎în microfon:
‎„Dle Nose Udom, ‎vă rog să aprindeți lumânarea!”
‎I-am șoptit: „Unde e lumânarea?
‎Unde e?”
‎A spus în microfon: ‎„E un comutator electric.”
‎Mi-a arătat comutatorul.
‎Seamănă cu cel de la toaletă. L-am apăsat.
‎Toate erau electrice: ‎bețele de tămâie, lumânarea…
‎S-au aprins.
‎Toate deodată.
‎Chiar trebuia să o fac eu?
‎Ajungeai și tu la el, idiotule!
‎A fost jenant? Normal.
‎Când nu găseam comutatorul, ‎auzeam chicoteli.
‎Chiar și călugării încercau să nu râdă.
‎Își acopereau fețele cu evantaie.
‎Nu am ce căuta ‎la aceste evenimente triste.
‎Să vă zic ce nu înțeleg eu.
‎La înmormântare, ‎ți se cere să-l vezi pe răposat.
‎„Haide! Pe aici! Ți-l arăt eu pe răposat.”
‎De ce?
‎„Nu îl mai vede altcineva.”
‎De ce trebuie să-l văd eu?
‎Mama lui Pop Areeya mi-a zis: ‎„Vino să te uiți!
‎Uită-te la fața mamei mele. Încă e roz.”
‎A deschis coșciugul. I-am zis: „Nu!”
‎Vreau să mi-l amintesc pe răposat
‎cum arăta când era în viață.
‎Nu ca pe un cadavru ‎care să mă bântuie noaptea.
‎Nu înțeleg care e scopul.
‎Ce e așa de interesant?
‎Un cadavru cu tampoane de vată…
‎și machiat…
‎Mai ales cei cu răni. ‎Nu nimeresc toți nuanța fondului de ten.
‎Adică răposatul nu poate ‎să hotărască nimic.
‎Așa că am întrebat un expert.
‎„Care e scopul? De unde a început asta?”
‎„E o tradiție veche ‎prin care oamenii contemplează moartea.
‎Văd ce înseamnă moartea.”
‎Înțeleg contemplarea morții,
‎dar l-ai întrebat vreodată pe răposat
‎dacă vrea ca alții să îl vadă așa?
‎Imaginați-vă! Nu e nevoie să fiți morți.
‎Fiecare femeie din sala asta
‎să-și imagineze că doarme fără machiaj.
‎La 05:30, oamenii vin la tine acasă.
‎Ai o pătură peste cap.
‎Oamenii intră în casă, ridică pătura…
‎„Voi contempla moartea.”
‎V-ar plăcea?
‎Dacă nu, nu faceți asta altora!
‎Înmormântările sunt pline ‎de momente penibile.
‎Odată eram la înmormântarea tatălui ‎lui Toni Rakkaen.
‎Era și Kandy Rakkaen acolo.
‎Ne cunoșteam.
‎O respect foarte mult pe mama lor, ‎artista națională Banyen Rakkaen.
‎Înmormântarea era ‎la templul Wat That Thong. M-am dus.
‎Știam cum trebuie să mă port.
‎Când am ajuns, i-am salutat.
‎Apoi am mers la slujbă.
‎Erau deja oameni acolo.
‎Au început să îmi facă poze.
‎Le postau pe TikTok și pe toate cele.
‎Apoi a venit o fată curajoasă…
‎„Nose, facem o poză?”
‎E o înmormântare. Bine.
‎Încercam să mă adun.
‎Așa că am făcut poza. ‎Apoi a mai venit una.
‎„Poți să ții tu camera, te rog?”
‎Ai mâna mai lungă.”
‎Au venit și mai mulți oameni.
‎Îmi spuneam: „Nu zâmbi! E o înmormântare.”
‎Parcă le plăcea și mai mult. Au mai venit.
‎Voiau o poză cu mine serios.
‎Apoi cineva a zis: ‎„Hai acolo, aici e prea aglomerat.
‎Hai acolo, e un spațiu liber. ‎E mai comod acolo.”
‎Unde anume? În fața coșciugului.
‎Acolo era coșciugul plin de flori.
‎Portretul răposatului său tată ‎era chiar acolo.
‎Acolo voiau ei să facă poze.
‎Nu știam ce să fac. Chiar nu știam.
‎„Haide aici!”
‎Își sunau familia din alt oraș.
‎„Veniți repede! E Nose aici. ‎Nu îl vedem prea des.”
‎S-au strâns patru sau cinci oameni.
‎„Auzi!
‎Kandy, vino aici! Toni, vino! ‎Să-l așteptăm pe Toni!
‎Ia și aparatul foto! Și pe ăsta!”
‎Avea foarte multe aparate foto.
‎Nu au grup de chat?
‎E aceeași poză.
‎„Bine, sunteți gata?
‎Unu, doi, inimioară!”
‎Inimioară?
‎Am fost mai respectuos ‎decât oricine altcineva.
‎Cât de mare să fie inimioara?
‎Cât de mare să fie la o înmormântare?
‎Ești nebun?
‎Înmormântările nu sunt pentru mine.
‎Nu sunt, vă spun.
‎Mai sunt înmormântări cu multe coroane. ‎Nu e normal.
‎Coroanele sunt foarte scumpe.
‎Cele pe care le cumpăr ‎pentru oameni respectați sau vedete
‎mă costă 10.000 de bahți.
‎Dacă are flori proaspete, e 10.000.
‎Comand de la florăria din piața de flori.
‎Nu pot să cumpăr din alea ieftine ‎pentru că scrie numele meu pe ea.
‎Ar fi jenant.
‎Dacă ar putea omite numele meu, ‎aș comanda una de 380,
‎cu păuni idioți de mătase.
‎Da, scrie numele meu pe ea.
‎Dacă aș putea, ‎i-aș pune să lumineze prețul cu lanterna.
‎Zece mii.
‎Am fost la înmormântarea ‎unu prieten faimos.
‎Sigur îl știți.
‎Erau foarte multe coroane.
‎Nu aveau loc suficient pentru ele. ‎Erau peste tot.
‎Au închiriat un cort ‎ca să pună toate coroanele.
‎Nu a fost suficient. ‎Au închiriat patru corturi.
‎Vedeam numele și îmi dădeam seama ‎că erau de la oameni faimoși.
‎Am rămas până s-a terminat slujba.
‎Voiam să aflu ce vor face cu coroanele.
‎Filmam, dar nu ca să fac un documentar.
‎Chiar voiam să știu. Așa că am așteptat.
‎După ce a plecat toată lumea, ‎au venit băieții din templu
‎cu trei sau patru triciclete.
‎Unele erau imense și aveau motor.
‎Au luat coroanele ‎și le-au pus pe triciclete.
‎Am filmat numele celor de pe coroane.
‎După ce au strâns toate coroanele,
‎le-au aruncat ‎în pubelele galbene, cele grele.
‎Și le aruncau așa…
‎Am făcut calculul.
‎S-au dus 10.000, 20.000, 30.000, 40.000.
‎Erau coroane de 4.000.000 de bahți.
‎Bani aruncați pe fereastră.
‎Îmi place cum se procedează ‎la templul Rangsarit.
‎Nu acceptă coroane.
‎Doar evantaie.
‎Eram acolo.
‎Pavilionul era plin de evantaie.
‎Erau mai multe decât la magazin.
‎Dacă erau toate în folosință, ‎îți zbura peruca din cap.
‎Gata cu înmormântările!
‎Ziua de făcut curat la morminte. ‎Nici acolo nu mai merg. Mama știe.
‎I-am spus că Udom Taephanich ‎nu mai merge la așa ceva.
‎Pentru mine, ziua asta
‎înseamnă reunirea rudelor ‎care nu se suportă.
‎Se văd într-un loc oribil, pe caniculă,
‎și mănâncă chestii dezgustătoare.
‎E destul de nasol că mergi la mormânt.
‎Tata a murit când aveam șase ani.
‎E înhumat ‎lângă o fermă de trestie-de-zahăr.
‎Nu e un mormânt extravagant.
‎Atunci nu aveam mulți bani.
‎Mormântul e în spatele fermei, ‎în Ban Bueng, Chonburi.
‎E obositor drumul până acolo. ‎E mult trafic.
‎Apoi trebuie ‎să treci printre trestiile de zahăr.
‎Cei bogați au mormintele ‎în locații de fițe.
‎Lângă apă, lângă munți. ‎Și au morminte mari.
‎Unele mari cât scena asta.
‎Al lui tata e mic.
‎Drumul este plin de praf.
‎Și mai și riști ‎să parchezi pe mormântul cuiva.
‎Mormintele sunt foarte apropiate.
‎Parchezi pe bordură și mergi prin soare.
‎Nu există umbră.
‎Nu e niciun copac. Era caniculă. ‎Trebuia să găsim un cort.
‎Așa că am montat un cort ‎pe care l-am închiriat.
‎Cortul nu trebuie să fie foarte mare
‎ca să nu umbrească și alte morminte.
‎Poate superi pe cineva.
‎Așa că toată familia s-a îngrămădit
‎sub cortul ăsta mic, în căldură.
‎Am făcut mormântul foarte frumos.
‎Părea că aveam mare grijă de el.
‎Cu câteva zile înainte, ca prin magie, ‎crescuse iarbă.
‎Adevărul e ‎că fusese plantată foarte recent.
‎Tot de curând și vopsiserăm mormântul ‎ca să pară că aveam mereu grijă de el.
‎De fapt, în restul anului
‎îl lăsăm așa cum e în soare.
‎Probabil că tata e bronzat acum.
‎Nu e iarbă pe mormânt.
‎Nici măcar o scoică.
‎Există o tradiție ‎să pui scoici pe morminte.
‎Ce s-a întâmplat? Era o zi caniculară.
‎Foarte cald. Ce căutam eu acolo?
‎Și rudele care se urăsc ‎nu au păstrat legătura.
‎Trebuie să stea pe căldură în același cort
‎și pe fundal să asculte pocnitori.
‎Membrii familiei care se urăsc ‎vorbesc pe un anumit ton.
‎Un ton pasiv-agresiv.
‎„Copilul tău nu și-a găsit de lucru?
‎Al meu e în străinătate.
‎Ce salariu ai? Ce mașină conduci?
‎Japoneză? Eu conduc o mașină europeană ‎cu uși grele.”
‎Lucrurile se încing ‎și mai au puțin și explodează.
‎Când ești în același cort
‎de ziua curățeniei cu cineva ‎pe care-l urăști, nu e foarte plăcut.
‎Ce faci? Aprinzi pocnitori ‎de ziua curățeniei.
‎Aprinsul pocnitorilor e o activitate…
‎Nu am văzut pe nimeni să aprindă pocnitori ‎și să fie relaxat.
‎Nu e…
‎Cine face așa ceva e…
‎„Nu, fă-o tu!”
‎Nimănui nu-i place.
‎Și când se aprinde fitilul, ‎trebuie să fugi și să-ți acoperi urechile.
‎Vrei să facă zgomot, ‎dar îți acoperi urechile.
‎Aerul e plin de sulf și bucăți de hârtie.
‎Mirosul te deranjează, care e rostul?
‎Asta e situația.
‎Nu pot producătorii de pocnitori
‎să le pună temporizator?
‎Lumea ar fi un loc mult mai bun.
‎Și de ce e nevoie să folosim multe?
‎Spun: „Hai să luăm puține. O rolă cu 100.”
‎Gata.
‎Mi se spune: ‎„Nu primești numărul norocos.
‎Trebuie să cumpărăm cel puțin 500 ‎ca să primim numerele norocoase la loto.”
‎Mama nu mai folosește ‎bețișoare normale de tămâie.
‎Folosește unele ‎pe care atunci când le aprinzi
‎apar numere norocoase.
‎Cumpără bilete cu numerele alea.
‎Am întrebat: „Ce rost au pocnitorile?”
‎„Ca tatăl tău să știe că suntem aici.”
‎„Dar tata e fantomă.
‎Cum să nu știe că suntem aici? ‎Nu mai suntem tată și fiu?”
‎„Nu spune asta!
‎Când aprindem pocnitori,
‎într-un fel îl chemăm
‎să vină să guste mâncarea de aici.”
‎„De unde știi că tata o mănâncă?
‎Vezi mormintele la care nu vine nimeni?
‎Dacă cei din ele vin și o mănâncă?
‎Tata preferă mâncarea bună și băutura.
‎Probabil mănâncă ‎la mormântul ăla mare de acolo.
‎Are gusturi bune.
‎Nu ar sta înghesuit aici ‎ca să mănânce puiul ăsta uscat.
‎Eu de ce trebuie să fiu aici?”
‎„Pentru că ai sânge de chinez. ‎Te cheamă Taephanich.
‎Cei din familia Taephanich ‎au nume chinezești.
‎Tatăl tău e Toh Kim.
‎Unchiul tău e Toh Kai.
‎E cineva Toh Leng, Toh Song, Toh etc.”
‎Am întrebat-o: „Și eu?”
‎Îmi zice: „Tu ești Toh Tuek Tuek.”
‎Fără înmormântări.
‎Fără zi de făcut curat.
‎Și fără mâncare gătită de chefi. ‎Nici așa ceva nu mai vreau.
‎Mâncarea gătită de chefi e un ‎omakase.
‎Omakase ‎înseamnă ‎încrederea pe care o ai în chef.
‎El ia toate deciziile.
‎Îl lași pe el să aleagă mâncarea.
‎Tu nu vrei să faci asta.
‎Dacă decizi ce să mănânci, ‎poți să ajungi să te cerți cu partenera.
‎Cei care au partener știu.
‎„Ce mâncăm?”
‎Fata spune: „Orice.”
‎Am mai vorbit despre asta. ‎Cuvântul „orice” poate porni un război.
‎La ‎omakase ‎nu trebuie să alegi.
‎Decide cheful.
‎Odată m-am gândit ‎cum poți rezolva problema cu „orice”.
‎Ar fi grozav dacă 7-Eleven ‎ar avea meniuri
‎pe care să nu scrie nimic.
‎N-ai avea de unde să știi ce mâncare e.
‎Cutii misterioase.
‎Nu poți să vezi înăuntru.
‎Când partenera îți zice „orice”, ‎mergi și iei o cutie
‎pe care va trebui să o mănânce.
‎La ‎omakase ‎lași cheful ‎să îți aleagă mâncarea.
‎Cu toate acestea, chefii din ziua de azi ‎nu mai vor să gătească.
‎Vor să țină discursuri Ted Talks, ‎să spună povești.
‎Multe povești.
‎Au multe de spus.
‎Când ies în oraș, vreau să mănânc și gata.
‎Dar când merg la ‎omakase‎, ‎trebuie să aștept mult.
‎Cheful începe să-ți explice.
‎Sunt atâtea mese, ‎dar ei mă iau pe mine în primire.
‎Cheful a spus:
‎„Dle Note!
‎Acesta este friptură Ibérico de porc.”
‎M-am simțit idiot. Am căutat.
‎Ce naiba e aia friptură Ibérico?
‎E friptură de aborigen?
‎Nu, e o friptură scumpă de porc.
‎„Porcii Ibérico sunt greu de crescut, ‎de aceea sunt foarte scumpi.
‎A durat un an ‎ca să afumăm cotletul acesta.
‎Poftă bună, dle Nose!
‎Să nu vă îngrijorați în privința grăsimii,
‎pentru că porcul e din ferma noastră
‎aflată într-o zonă rurală a Angliei.
‎A fost hrănit cu tărâțe ecologice.
‎Dar și mai important, ‎le amestecăm cu sare de Himalaya.
‎Calitate foarte bună.”
‎„De ce trebuie să puneți sare?”
‎„Porcul simte sarea.
‎Când mănâncă, i se face sete.”
‎„Și?”
‎„Le facem un lac undeva pe un deal.
‎De la baza dealului, ‎trebuie să urci cam un kilometru.
‎Așa că dresăm porcii ‎să urce pe deal după ce mănâncă
‎ca să bea apă din lac.”
‎„Și?”
‎„După ce beau, li se face foame
‎și trebuie să mai meargă un kilometru ‎ca să mănânce.
‎Apoi urcă iar un kilometru.
‎Deci porcii noștri, ca și cel de aici,
‎nu au grăsime, ‎pentru că fac mereu exerciții fizice.”
‎Și de ce mi-ai spune așa ceva?
‎Crezi că o să-mi placă mai mult?
‎Faci un păcat, idiotule!
‎Karma se întoarce împotriva ta.
‎Data viitoare când îți faci nevoile ‎la o benzinărie PTT,
‎bideul, apa și hârtia igienică ‎vor fi la benzinăria Bangchak.
‎Am fost la masa altui chef ‎destul de faimos.
‎Lucrează la Workpoint.
‎Dle Nose, ‎acesta e bibanul de apă vulcanică.
‎În Thailanda, eu sunt singurul ‎care gătește acest pește.
‎Vă spun că provine ‎din ferma noastră de înaltă calitate.”
‎Iar ferma lor.
‎„Îi creștem ‎într-un crater vulcanic în Indonezia.”
‎Nu încercam să fac mișto de el ‎când l-am întrebat:
‎„De ce tocmai acolo?”
‎„Ei bine, dle Nose, nu e periculos, ‎pentru că e un vulcan inactiv.
‎În crater s-a format un lac ‎din apă pluvială.
‎În jurul vulcanului sunt multe minerale,
‎așa că bibanii noștri sunt crescuți ‎într-o apă plină de minerale.”
‎„Cu ce îi hrăniți?”
‎„Cu bibani de apă vulcanică
‎care au fost uscați ‎și măcinați într-o pudră.
‎Așa că ecosistemul e plin de minerale.
‎Și peștele e plin de minerale.
‎Poftă bună! Nu are grăsime.”
‎În timp ce mâncam, primesc un mesaj ‎de la Thana Thienachariya.
‎„Ce faci? Vrei să luăm cina împreună?”
‎Îi trimit o poză și-i spun ‎că sunt la masa unui chef,
‎singurul loc cu biban de apă vulcanică ‎din Thailanda.
‎„Vii și tu? Tu ce mănânci azi?”
‎Mi-a zis că e la Lhao Lhao ‎și mi-a trimis o poză cu mâncarea.
‎Biban de apă vulcanică.
‎Altul era un chef de o stea Michelin ‎din New York.
‎„Acum că m-am întors în Thailanda, ‎o să fac valuri
‎pentru a-i uimi pe thailandezi.
‎O să fac pui la cuptor și prăjit.”
‎„Nu e ceva nou. Și noi avem aici.”
‎„Puiul meu e special. Am propria fermă.”
‎Iar?
‎„Puii mei sunt crescuți ‎la o fermă de lângă Chiang Rai.
‎Beau apă din râu, o apă foarte curată.
‎Sunt crescuți ‎pe propria mea fermă de longan.
‎Puii mănâncă fructe longan ‎și carnea lor devine mai fragedă.
‎Știai că fructele longan fac bine ‎la genunchi?
‎Se folosesc pentru a face un ulei ‎care e bun pentru genunchi.
‎Ăsta va fi avantajul produsului.”
‎M-am gândit că am gută.
‎Puii sunt păsări.
‎Nu contează cu ce îi hrănești,
‎eu tot voi avea un atac de gută.
‎De curând, am mers undeva în Ratchaphruek.
‎Complexul Ratchaphruek. ‎Acolo era un ‎omakase‎ de fițe.
‎Am fost cu Reed din ‎Aroi Lert ‎și cu Sorayuth.
‎Era un restaurant foarte scump. ‎Credeți că m-a deranjat?
‎Nu, pentru că plăteau ei.
‎Era un restaurant japonez de lux ‎la un alt nivel.
‎Cheful nu purta uniformă albă și pălărie.
‎În fața mesei exista o scândură uriașă.
‎Și uniforma chefului era
‎ca a unui luptător japonez, ‎cu funii și chestii.
‎Recunosc, experiența a meritat ‎doar pentru uniforma lui.
‎A tăiat peștele și mi l-a servit.
‎Vorbea cu accent japonez, ‎dar fața lui era de Thailanda de nord.
‎„Dle Note!
‎Peștele de aici e foarte rar.
‎E sezonier și foarte greu de găsit.
‎Ăsta e ultimul din lotul actual.
‎Se numește…”
‎Mi-a spus, dar nu mai rețin cum se numea.
‎Să-i spunem Shogi Mitsu Monogatari.
‎„Acest pește se prinde manual,
‎sub o stâncă, din pârâu.
‎Ei trăiesc în perechi.
‎Sunt precum păsările-rinocer.
‎Rămân fideli partenerului toată viața.
‎Îi prindem când hibernează ‎pentru că atunci au cea mai multă grăsime.
‎Pe femele le lăsăm în pace, ‎pentru că au prea multă grăsime.
‎Preparatul ar ieși prea gras.
‎Masculii au cantitatea optimă de grăsime. ‎Nici măcar tonul nu se compară cu el.”
‎Apoi mi l-a pus în față.
‎M-am gândit:
‎„Cum să îl savurez?
‎Ai spus că se împerechează pe viață
‎și tu i-ai separat.
‎Acum e o femelă văduvă
‎care trăiește singură sub o stâncă.
‎Cum să-l pot mânca?”
‎Câteodată îmi vine ‎să-i leg pe chefii ăștia
‎și să le dau mâncarea pe care o gătesc.
‎„Chefi, uitați! Ăsta e somn.
‎Acest somn a fost crescut
‎într-un acvariu ‎la mănăstirea Wat Tha Makham,
‎un sanctuar pentru animale.
‎A fost hrănit cu granule pentru pește
‎de către enoriași.
‎Peștii ascultă slujba de două ori pe zi.
‎Îi prindem în cel mai bun moment, ‎când nu se uită starețul.
‎Nu i-am forțat în niciun fel. ‎Toți au murit voluntar.
‎Doar ne-am rugat ca peștii
‎al căror moment a sosit ‎să vină la suprafață.
‎Apoi am băgat ‎un curent de 220 de volți în apă
‎și ei au plutit la suprafață ‎în mod natural.
‎I-am pus pe grătar ‎la o temperatură constantă
‎în incineratorul templului.”
‎Crezi că, dacă auzi asta, ‎mâncarea e mai gustoasă?
‎Peștii pot să fie și de pe Lună, ‎nu contează.
‎Contează să îi gătești bine.
‎Cred că, la masa chefului,
‎porțiile-s mici, pregătirea durează mult ‎și se vorbește mult.
‎Încă un lucru pe care nu îl mai suport
‎este WC-ul oriental.
‎Cei care sunteți încă tineri,
‎nu sunteți grași și nu vă dor genunchii ‎nu înțelegeți.
‎Când eram de vârsta voastră,
‎nu-mi era greu să folosesc WC-ul oriental.
‎Dar cu cât înaintezi în vârstă,
‎începe să te țină ceva aici.
‎Sau dacă ești gras sau te dor genunchii.
‎La mine e mai rău, ‎pentru că m-am operat la ligamente.
‎Mi-au înlocuit un ligament rupt ‎cu un segment de tendon.
‎E fixat cu două șuruburi ‎ca să pot îndoi genunchiul atât!
‎Dacă îl forțez mai mult, ‎simt că îmi cade piciorul.
‎Când eram călugăr,
‎i-am văzut pe alți călugări ‎că stăteau cu picioarele încrucișate.
‎Dar eu trebuia să stau așa
‎când mă rugam sau cântam.
‎În templu eu eram centrul atenției.
‎Dar am probleme cu mobilitatea.
‎Nu pot îndoi genunchiul.
‎Așa că îmi e greu ‎să folosesc WC-ul oriental.
‎E un chin.
‎Toate benzinăriile din Bangkok ‎au toalete normale.
‎Dar în afară, au doar la baia ‎pentru persoanele cu dizabilități.
‎Restul sunt WC-uri orientale.
‎Trebuie să recunosc
‎că intru la baia celor cu dizabilități.
‎M-am gândit așa!
‎Dacă mă prinde cineva,
‎le spun că am dizabilități mintale.
‎E singura opțiune.
‎Ce fac în alte situații?
‎Ador mâncarea fast-food.
‎Îmi place să încerc mereu locuri noi.
‎Merg pe strada pietonală.
‎Odată am mâncat frigărui de calamar.
‎În timp ce mâncam, am simțit că-mi vine.
‎Nu prea cunoșteam zona.
‎Și ca persoană publică, ca celebritate,
‎când simți că ai diaree,
‎trebuie să găsești urgent o toaletă.
‎Altfel, dacă te vede cineva,
‎lumea începe să facă poze și nu mai scapi.
‎O să tot vină oameni.
‎Selfie-uri, poze de grup, poze peste poze.
‎Rearanjări, postări pe TikTok.
‎Și nu se poate ‎să îți curgă rahatul pe picior.
‎Așa că a trebuit ‎să merg urgent undeva, oriunde.
‎Trebuia să găsesc ‎orice fel de toaletă publică.
‎Nu îmi mai permiteam să fiu pretențios.
‎Așa că am mers la o toaletă publică.
‎Era genul de toaletă ‎în care dacă aveai încuietoare,
‎erai norocos.
‎De obicei ușa stă închisă cu o sârmă.
‎Așa că intru.
‎Doamne!
‎A trebuit să-mi revin când am văzut ‎WC-ul oriental gălbui.
‎Imaginați-vă!
‎Rezervorul era mic și pătrat,
‎cu foarte puțină apă.
‎Foarte puțină.
‎Înăuntru era un WC vechi, ‎crăpat și ruginit.
‎Deasupra rezervorului ‎era un robinet care picura,
‎bandajat cu bandă adezivă ‎ca să nu mai curgă.
‎Coșul era plin ‎de hârtie igienică folosită.
‎Părea că 300 oameni folosiseră toaleta ‎în acea zi.
‎Podeaua era udă și murdară.
‎Nu îți dădeai seama dacă era urină sau nu.
‎Podeaua era denivelată și plină de bălți.
‎Totul era foarte suspect.
‎Nu existau cârlige pe pereți ‎ca să poți agăța ceva.
‎Doar un perete gol. La naiba!
‎Mai era și foarte cald.
‎Dar nu puteam să plec ‎ca să găsesc altă toaletă.
‎Nu puteam, pentru că era posibil ‎să o ocupe altcineva pe asta.
‎Așa că a trebuit să mă împac cu ideea.
‎Să vă zic ce am făcut.
‎Mai întâi, îmi fac un plan de acțiune.
‎Bine. Îmi dau jos pantalonii.
‎Îi trag până la glezne.
‎Nu merge.
‎Fac caca pe pantaloni.
‎La naiba!
‎M-am gândit să-i dau jos de tot.
‎Nu aveam unde să-i agăț. ‎M-am gândit să-i pun pe ușă.
‎În ei aveam telefonul și portofelul.
‎Am văzut într-un clip ‎că ți se pot fura ușor pantalonii.
‎Nu puteam să merg pe stradă
‎și să întreb: „Mi-ați văzut pantalonii?”
‎Nu se poate. Ce puteam să fac?
‎La naiba! Am simțit că vine.
‎Nu mai puteam să mă țin. Ce să fac?
‎Bine, trebuie să mă calmez.
‎Știu. O să-i dau jos ‎și o să-i înfășor pe mână.
‎Știți la ce mă refer?
‎Nu?
‎De fapt, mi-am dat și chiloții jos.
‎Să o fac și acum?
‎Folosiți-vă imaginația!
‎Aveam chiloții aici.
‎Vreți să faceți prim-plan?
‎Pentru cei care vor ‎să încerce asta, vă avertizez.
‎Asigurați-vă că nu aveți fundul ‎direct deasupra părții curbate a WC-ului.
‎Pentru că atunci când îi dai drumul,
‎gravitația va cauza împrăștierea apei.
‎O să te murdărești pe haine ‎și pe adidașii preferați.
‎Înțelegeți? Trebuie să faci un pas.
‎Acum că ești într-o poziție bună, ‎totul va merge lin.
‎Apoi trebuie să te așezi pe vine.
‎Continuă! Trebuie să fii stabil.
‎Haide! Continuă!
‎Nu te opri!
‎Dar cei cu picioare slabe sau cu probleme ‎la genunchi nu vor rezista mult.
‎Asta pentru că ai tendința de a coborî ‎când încerci să menții poziția.
‎Ca să nu mai spun că pute și e cald. ‎Mai e și podeaua udă.
‎Aveam nevoie…
‎Mă tot lăsam, dar nu terminasem încă.
‎Aveam nevoie…
‎de ceva de care să mă țin.
‎Mi-ar fi trebuit o funie, ca aceea ‎folosită de femei ca să nască pe vremuri.
‎Doamne, nu aveam de ce să mă țin.
‎Sunt sincer. ‎Îmi făceam nevoile și plângeam.
‎Îmi curgeau lacrimi pe față.
‎Ce am făcut eu ca să merit așa ceva?
‎Îmi curgeau lacrimi pe față și rahatul ‎îmi ieșea pe fund în același timp.
‎Într-un final, nu am mai putut să mă țin.
‎Podeaua era foarte udă.
‎„La naiba! Nu mai pot.”
‎Am pus mâna jos.
‎Nu am crezut niciodată ‎că îmi voi face nevoile…
‎ca un jucător de fotbal american ‎care vrea să înscrie.
‎Era foarte scârbos. „Mâna mea!”
‎Dar a trebuit să o fac, ‎pentru că mă durea rău genunchiul.
‎Plângeam și îmi făceam nevoile ‎și mă gândeam: „La naiba!”
‎Am continuat.
‎Și apoi gravitația m-a învins.
‎Mâna îmi tremura, ‎pentru că începusem să am crampe.
‎Nu am mai rezistat ‎și am pus toată mâna jos.
‎Poziția mea de făcut caca ‎era ca unui erou din ‎Răzbunătorii.
‎După ce mi-am terminat treaba, ‎m-am gândit: „La naiba!
‎Pot să-mi tai mâna?
‎Asta nu mai e mâna mea.”
‎Cine știe ce chestii oripilante a atins?
‎Ce să fac cu ea?
‎Mi-a venit un gând malefic.
‎Am văzut rezervorul.
‎Știți? Ce-ar fi să fac asta?
‎Dar în sufletul meu mă simțeam vinovat.
‎Mai aveam puțină decență.
‎„Mai pun și alții mâna pe el.
‎Bine.
‎Ce să fac?
‎Știu. Fac asta…
‎Mă întorc spre el.”
‎Așa că am scos niște apă din rezervor.
‎Era crăpat, așa că picura.
‎Mă spălam pe mâini așa…
‎Am continuat să mă spăl așa, ‎puțin câte puțin,
‎până când mâna mea ‎a fost destul de curată.
‎Și acum?
‎Nu aveam hârtie igienică ‎și nici șervețele, nu sunt femeie.
‎„Bine, o să-mi pun pantalonii.
‎O să ies și nimeni nu va ști nimic.
‎Dar dacă mă vede un fan?
‎Dacă îmi face cineva poză din spate?
‎Reputația mea ar fi ruinată.
‎Cum să mă curăț la fund? ‎Cu apă din rezervor.”
‎Am luat niște apă, dar s-a scurs.
‎„Și acum? O să iasă un dezastru. Aici?
‎Nu sunt Jackie Chan ‎ca să ridic piciorul pe perete
‎și să mă spăl la fund.
‎La naiba! Cum ies eu de aici?
‎Trebuie să gândești!
‎Stai! Am asta.
‎Dați-mi voie să vă spun, a funcționat.
‎Floare la ureche.
‎Am întors-o pe dos.
‎Și gata.
‎Asta…
‎a fost ca să vă distrez.
‎La concertele K-pop cu artiști coreeni,
‎fanii o iau razna
‎când artistul își șterge fața cu o eșarfă ‎sau ceva de genul.
‎Fanii se iau la bătaie pentru ea.
‎Țipă: „E a mea!”
‎Aici să nu vă bateți!
‎O arunc spre tine.
‎Nu o vreți?
‎- O vrei? Glumești! ‎- O vreau. Și pe cealaltă.
‎E mai bine să ai una.
‎E o pereche de șosete, știi?
‎Tu ai una, eu o am pe cealaltă.
‎Acel incident m-a făcut ‎să îmi dau seama că am ghinion
‎când vine vorba de toalete.
‎După, am făcut multe donații ‎ca școlile și templele să aibă WC-uri.
‎Când oamenii aduc ofrande, se roagă
‎să aibă viață lungă, fericire, sănătate,
‎să ajungă în Rai, chestii de genul.
‎Eu, nu. Eu mă rog așa:
‎„Când am diaree,
‎dă Doamne să fie un WC prin preajmă.
‎Să fie un WC normal cu lumină, apă curată,
‎bazin, hârtie igienică ‎și încuietoare la ușă.
‎Să nu fie șerpi, broaște, șopârle.
‎Dă Doamne să am parte de un WC bun!
‎Amin!”
‎O să vă spun ce nu tolerez eu.
‎Există o chestie pe care nu o mai tolerez.
‎De fapt, nu e un lucru sau o persoană.
‎E…
‎o fantomă care locuiește în casa mea.
‎E fantoma asta ‎despre care am vorbit și ultima oară.
‎E tot la mine.
‎Nu știu ce să mă fac cu ea.
‎Așa că l-am adus pe Oum Oim ‎din ‎Al șaselea simț ‎la mine acasă.
‎După cum știți, ‎casa mea e o clădire cu trei etaje.
‎Eu stau la ultimul etaj.
‎La etajul doi e biroul ‎și primul e pentru ședințe.
‎Oum Oim a intrat la mine în casă
‎și a luat liftul până la etajul trei.
‎A intrat în living, ‎care are 12-15 metri lungime.
‎E un spațiu deschis.
‎Să spunem că liftul e aici…
‎Aici…
‎e peretele dinaintea dormitorului.
‎Asta e ușa de la dormitor.
‎Ăsta e un perete.
‎Aici e dormitorul.
‎Am ieșit din lift.
‎Oum Oim a intrat ‎și și-a folosit al șaselea simț.
‎Eram în spatele ei. ‎Am întrebat: „E tot aici?”
‎Som, cel pe care-l adusesem înainte,
‎îmi zisese că e încă aici.
‎Că a fost prezentă tot timpul.
‎Oum Oim s-a apropiat și s-a uitat.
‎A spus: „Nu e aici. ‎Pot să merg în dormitorul tău?”
‎Așa că am intrat în dormitor.
‎„Acolo, la capul patului.”
‎La naiba! ‎Credeam că e în celelalte camere.
‎„Cum a intrat aici? Ne-a urmărit?” ‎„Nu, aici e casa ei.”
‎Cum? „Ce caută aici?”
‎„Te urmărește cum dormi noaptea.”
‎La naiba!
‎„Cum mă urmărește, Oum Oim?”
‎„Uite, așa! Aici dormi tu.
‎Stă așa.”
‎Ce naiba?
‎„Văd care e rutina ei. ‎Se plimbă pe lângă pat.
‎Asta e zona ei. Aici locuiește.”
‎Cum?
‎„Ai ceva să-i spui?”
‎Eram așa! Oum Oim stătea acolo.
‎Aici.
‎Spunea că fantoma e acolo.
‎Și eu eram aici.
‎„Ai ceva să-i spui?”
‎Acum aveam interpret.
‎„Întreab-o de unde e și ce caută aici?”
‎„Spune că e un străvechi thailandez
‎care a locuit și a murit aici ‎cu mult înainte să te muți tu.
‎Pe vremuri, aici era un canal ‎pentru transport pe apă.
‎Aici a murit.”
‎„Cum arată?”
‎„E brunet, înalt și destul de masiv.
‎Poartă un șorț la brâu.”
‎„De ce stă aici?”
‎„Spune că îi place aici.”
‎„Tocmai aici îi place?
‎Să meargă într-o casă mai frumoasă!”
‎„Spune că ofrandele sunt abundente aici ‎față de în alte părți.
‎Aici se aduc foarte multe ofrande.”
‎Între casa mea și a mamei
‎există un tamarin gros de un metru.
‎E un copac imens. ‎Mai înalt decât sala asta.
‎„Oum Oim, poți să îi spui ‎să se mute în tamarin?
‎Aici deranjează. Să meargă la copac!”
‎„Spune că e cam aglomerat acolo.”
‎„Întreabă-l de ce bocăne în capul patului.
‎Mă deranjează.”
‎Sună așa… La aceeași oră în fiecare seară.
‎Peste tot.
‎„Spune că ești nepoliticos cu el.”
‎E adevărat.
‎Dintre toți oamenii,
‎eu sunt singurul care știe că face asta.
‎Locuiesc singur.
‎Când se deschide liftul, ‎camera e întunecată.
‎Trebuie să trec pe lângă el ‎ca să ajung la dormitor.
‎De fiecare dată când trec pe lângă el, ‎mi se face pielea de găină.
‎Când noi oamenii ne speriem, ‎ne exprimăm de obicei agresiv.
‎E un mecanism prin care facem față fricii.
‎Am știut imediat când s-a deschis liftul.
‎Îl simțeam că e acolo.
‎M-am prefăcut că sunt mătușica Rattana.
‎„Nemernicule!
‎Să nu îndrăznești, nemernicule!
‎Stai departe!
‎Oamenii nu au relații bune cu fantomele. ‎Să nu mă sperii!
‎Karma o să te pedepsească amarnic, boule!”
‎Apoi am închis ușa.
‎Am crezut că asta îl va ține afară.
‎Acum aflu că mă urmărește cum dorm.
‎M-am gândit: „Măi, nene!”
‎Deja sunt speriat. Ce vrei să spun?
‎„Oum Oim, am o întrebare. ‎Ce ar trebui să-i spun?”
‎Să vin acasă de la muncă, să ies din lift
‎și să zic: „Ți-a fost dor de mine?
‎Vrei ofrande?
‎Îți dau eu ofrande.
‎Am lapte, Nutella și napolitane. ‎Sunt delicioase!
‎Oum Oim, întreabă-l!
‎Ce vrea să-i dau ca să plece?”
‎„Spune că vrea să-i construiești o casă.”
‎„Întreabă-l dacă merge o casă mică!”
‎Aveam în minte una modernă, ‎pentru fantome.
‎Una miniaturală, asortată cu decorul.
‎I-am spus că îi iau una mică.
‎„Pot să o pun la parter, lângă baie?”
‎„Spune că nu e onorabil.”
‎Fantomele au onoare?
‎Se spune ‎că fantomele au și ele o ierarhie.
‎În fine, nu a fost de acord.
‎„Îi construiești o casă?” „Nu.”
‎Oum Oim a spus: ‎„Asta înseamnă că ai ceva cu el.”
‎Astea au fost cuvintele ei: ‎„Ai ceva cu el.”
‎„Și ce dacă? Poți face un ritual.
‎Îl bagi într-o oală ‎și-l aruncăm într-un râu.”
‎Oum Oim a spus: ‎„Văd fantome, dar nu le pot alunga.”
‎„Ce mai e?” A spus: „Acum ai ceva cu el.
‎E ora 23:00. ‎Trebuie să merg la o emisiune.”
‎A spus: „Trebuie să plec.
‎Dar s-ar putea ‎să nu poți să dormi la noapte.”
‎Și a plecat. S-a dus.
‎Am rămas să mă descurc singur.
‎Eram foarte confuz. Am sunat-o pe Oum Oim.
‎„Nu ai vreo mantră de protecție ‎care să-l țină la distanță?”
‎Oum Oim a spus: „Am.” „Mi-o poți trimite?”
‎„Poți să descarci una de pe Google.”
‎„Pe care?” „Merge oricare.” ‎Și cu asta a încheiat.
‎M-am întors la mine în cameră. ‎Dar cum să dorm?
‎A mai și spus că e nervos acum.
‎Sunt un om mort.
‎Am chemat pe cineva să-mi țină de urât: ‎pe Kong Huayrai și pe Bell Kanittha.
‎Stau în apropiere.
‎Când au ajuns, Kong a zis: „Am ajuns.
‎Ți-l rezolv eu.”
‎Le-am oferit patul meu, ‎dar a zis că doarme pe jos cu soția lui.
‎Le-am amenajat un loc să doarmă pe podea.
‎Ăsta e capul patului, eu dormeam aici.
‎Picioarele sunt aici și capul, aici. ‎Kong și Bell erau pe podea.
‎Eu pot să dorm ‎numai dacă e întuneric beznă în cameră.
‎Dar puteam să văd o lumină ‎cu coada ochiului.
‎Era miezul nopții. Am deschis ochii.
‎Kong și soția lui stăteau pe telefon.
‎Era întuneric beznă ‎și telefonul le lumina bărbiile.
‎Parcă erau două cadavre ‎de donatori de organe.
‎Acum eram și mai speriat.
‎„Kong! De ce ești treaz la ora asta?”
‎Stai puțin! Încă nu am murit.”
‎Au terminat într-un final jocul ‎și s-au culcat.
‎La ora 02:30, ‎am simțit că trage cineva de pat.
‎Era ca un cutremur. Mă zdruncinam.
‎Părea că mâna mare ‎a unui străvechi thailandez face asta.
‎Ce se petrece?
‎Ceva greu a apăsat pe saltea.
‎Salteaua s-a scufundat. La fel și eu.
‎Eram gata-gata să fac pe mine.
‎Mă așteptam la orice.
‎Așa că am țipat: „Kong, ajută-mă!”
‎Kong a răspuns imediat. ‎Era lângă pat. „Sunt aici.”
‎„Kong, o fantomă trage de patul meu!”
‎„De fapt, eu ți-am lovit patul.”
‎„De ce ai face așa ceva?”
‎„Am fost la baie și m-am zăpăcit.”
‎Credea că e în camera lui ‎și că patul e dincolo.
‎„Nu, ceva s-a aplecat peste mine ‎să mă stranguleze.
‎Am simțit salteaua lăsându-se.”
‎A zis: „M-am lovit la picior ‎și am căzut cu capul pe pat.”
‎Oum Oim nu m-a putut ajuta cu fantoma.
‎Așa că l-am contactat pe Bee, ‎ambasadorul fantomelor.
‎Bee a venit la mine.
‎Bee pare un vânător de fantome ‎foarte educat.
‎A venit. Același lucru. ‎Liftul s-a deschis.
‎A zis: „O să mă uit puțin.
‎Aici nu e nimic. ‎Pot să intru în dormitorul tău?
‎Stă chiar acolo.”
‎În același loc. „E aici.”
‎„Cum e, cum arată?”
‎„Ei bine, nu e o fantomă.
‎E un demon.”
‎Era destul de rău cu fantoma.
‎Ce naiba e ăla un demon?
‎„Este mult mai înspăimântător.
‎Și…”
‎„Cum arată?”
‎„Seamănă puțin cu Gollum, ‎dar mai sinistru.
‎Și e mai mare.”
‎„Și acum ce facem?”
‎„Nu vrea ofrande.”
‎„Cum a ajuns aici?”
‎„Cred că te-a blestemat cineva.”
‎Situația a escaladat.
‎„Blestem? Și ce fac?”
‎„Stai puțin! O să meditez. ‎Așteaptă afară!”
‎Bee medita așa…
‎M-a chemat înapoi.
‎„Ai un obiect blestemat în cameră.
‎Am văzut un text roșu.”
‎Doamne! Dormitorul meu are un pat, ‎o noptieră și un televizor cu ecran plat.
‎Nimic altceva. Foarte minimalist.
‎Am întrebat: „Unde e?” ‎A zis: „Să răsturnăm patul!”
‎Am răsturnat patul ‎și am găsit o inscripție cu roșu.
‎Era chiar acolo. M-am gândit: „Pe bune?”
‎Bee a spus: „Stai! Mai văd una.”
‎Am mai întors odată patul. Era sub pat.
‎Două inscripții sub pat. Am fost șocat.
‎La naiba! Cum se poate?
‎A zis: „Nu te grăbi! Încă una.”
‎Cum? Nu mai am nimic în cameră.
‎Sub noptieră mai era una.
‎Același scris. Tot cu roșu.
‎Am zis: „Ce e asta?”
‎Nu-mi venea să cred.
‎M-am gândit că poate a făcut-o tâmplarul.
‎Un tâmplar cambodgian
‎căruia îi place graffitiul.
‎Poate îi place să lase inscripții.
‎Dar am cumpărat patul și noptiera separat.
‎Cum de au aceeași inscripție?
‎Bee a spus: „Te-a blestemat cineva.
‎Același individ a chemat și demonul.
‎Demonul a fost instruit să te bântuie.”
‎„Ce naiba? Și ce fac?”
‎„Eu doar am darul vederii, ‎nu rezolv probleme.”
‎Voi ce ați face dacă v-ar zice cineva ‎că ați fost blestemați?
‎Nu e ca și cum pot căuta servicii ‎de îndepărtare a blestemelor.
‎Nu știam ce să fac.
‎Încă locuiesc cu el.
‎Bee s-a întors ‎să-și administreze cafeneaua.
‎Eu am rămas să mă descurc.
‎La naiba! Ce mă fac acum?
‎Locuiesc cu un demon.
‎Încă mai locuiesc cu el și azi.
‎Nu tolerez așa ceva, dar sunt nevoit,
‎pentru că nu știu ce să fac.
‎Înainte să plece, l-am întrebat pe Bee:
‎„Nu ai nicio soluție pentru așa ceva?”
‎A zis: „Adu-ți aminte!
‎Văd o dată, 7 septembrie, acum șapte ani.
‎Acea persoană te-a blestemat.”
‎Acum șapte ani?
‎Eu nu țin minte ‎ce am făcut acum șapte ore.
‎În fine, încă îl mai am pe cap.
‎Cum reușesc?
‎Probabil pentru că am fost hirotonisit.
‎Aș spune că mintea noastră e ca un mușchi.
‎Cu puțin exercițiu, devine mai puternică.
‎După ce am fost hirotonisit,
‎am văzut lucruri și mai rele.
‎Am fost hirotonisit în templul din Phan.
‎E pe un mic deal, în mijlocul pădurii.
‎Și eram izolat.
‎Camera mea era la cam 500 de metri ‎de a celorlalți călugări.
‎Voiam să trăiesc umil,
‎cu puțină electricitate și singur, ‎ca să văd dacă pot.
‎La început a fost greu.
‎La templu erau șase câini.
‎Tot urlau lângă camera mea.
‎Urlau pe la 19:30 sau 20:00.
‎Cam pe atunci începeau.
‎Era ca într-un film de groază.
‎Și nu lătra doar un câine.
‎Era un cor.
‎O mare orchestră.
‎Eram înspăimântat.
‎Și nici nu erau în călduri.
‎Urlatul ăla mă speria.
‎În primele seri în care am stat acolo,
‎l-am întrebat ‎pe un călugăr mai bătrân de ce urlă.
‎Cuvintele sale m-au liniștit. ‎Mi-a spus că probabil vedeau fantome.
‎Sau poate că un demon înalt cere ofrande.
‎M-am decis să-l întreb pe alt călugăr.
‎A zis: „Cineva s-a spânzurat în sat, ‎chiar acolo.
‎Poate că demonul înalt cere ofrande
‎de la un călugăr proaspăt hirotonisit.
‎E foarte posibil.”
‎Am analizat explicația.
‎E posibil să fie un demon înalt, ‎pentru că, dacă era fantomă,
‎nu ar fi avut o voce așa de pițigăiată.
‎Demonii înalți sunt înalți, nu?
‎Probabil câinii vorbeau între ei:
‎„Îl vezi?
‎Și eu îl văd.
‎E înalt cât o clădire cu opt etaje.”
‎Au trecut luni de zile.
‎Mintea mea a devenit mai puternică. ‎M-am gândit să vorbesc cu el.
‎După slujba de dimineață, ‎trebuia să meditez.
‎Zgomotul chiar mă deranja.
‎Îl simțeam foarte aproape.
‎Am făcut o înțelegere ‎cu demonul în imaginația mea.
‎„Bine, demon înalt.
‎Nu ne cunoaștem.
‎Sunt onorat de prezența ta.
‎Vrei ofrande, nu?
‎O să-ți arăt recunoștință ‎ca să-ți poți găsi liniștea.
‎După ce primești ofrande, ‎te rog să te calmezi!”
‎Toate se petreceau în imaginația mea.
‎După ce tocmai îl rugasem în gând ‎să se calmeze,
‎câinii care urlau…
‎S-au oprit imediat ca scoși din priză.
‎S-a confirmat! La naiba! ‎Chiar era un demon.
‎Apoi demonul s-a răsfățat.
‎În fiecare seară, pe la 19:30,
‎lângă camera mea,
‎eu trebuia să-i arăt mereu recunoștință.
‎Când repetăm unele lucruri, ‎mintea noastră se obișnuiește.
‎În sensul ăsta, ‎demonul din casa mea nu e așa de rău.
‎Am văzut și mai răi.
‎După ce m-am întors acasă,
‎am avut o discuție cu demonul.
‎Sau cu străvechiul thailandez.
‎Am închis ușa, ‎am stins lumina și am mediat.
‎Am început conversația.
‎Bănuiam că e pe undeva pe acolo.
‎„Poate că te-a trimis cineva aici.
‎Așa că fă ce ai de făcut!
‎Strânge-mă de gât.
‎Apari în fața mea. Fă-o odată!
‎Aștept aici.”
‎Am continuat să meditez ‎și l-am așteptat să vină.
‎Mă așteptam să mă strângă de gât.
‎E o poveste adevărată. Nu-mi mai păsa.
‎Dacă mă strânge o fantomă de gât, ‎mor și asta e.
‎Am făcut multe cu viața mea.
‎Acum fac aceleași lucruri. Pot să și mor.
‎Și în plus, să fii strangulat de o fantomă ‎e ceva nou.
‎Nu s-a mai întâmplat.
‎A trecut o oră. Nu a venit.
‎Au trecut două ore. Nu a venit.
‎Au trecut mai mult de două ore ‎și tot n-a venit.
‎Mi-am terminat meditația.
‎Așa că mi-am dat seama
‎că poate doar să facă niște zgomote.
‎Nu poate să mă omoare.
‎În cazul ăsta, suntem compatibili.
‎Nu e chiar așa de rău.
‎Bocăne cât vrei. Eu îmi văd de viață.
‎Poți să mă urmărești cum dorm.
‎Nu e așa de rău.
‎Lângă capul patului, am o lampă curbată.
‎Nu poate fi rău să mai ai una.
‎Azi trăim tot împreună.
‎Pot să trăiesc cu el, nicio problemă.
‎În imaginația mea l-am umilit.
‎„Doar atât poți să faci?”
‎Dacă eu aș fi fantomă,
‎nu i-aș speria doar cu zgomote
‎pe cei pe care îi bântui.
‎Cine deschide coșciugul fără voie ‎la înmormântarea mea
‎o să fie bântuit.
‎Faza e că fantomele au puteri.
‎Haideți să vă spun cum e cu fantomele!
‎Cei care nu cred pot considera ‎că e o poveste.
‎Fantomele au anumite puteri.
‎E ca și cum noi avem diverse sume de bani.
‎Avem diverse nivele ‎de putere de cumpărare.
‎Căpetenia satului are putere ‎doar în satul său.
‎Guvernatorii au mai multă putere.
‎Prim-miniștrii au foarte multă putere.
‎Au putere în întreaga țară.
‎Dacă ar face abuz de putere, ‎țara ar fi în starea în care e azi.
‎Fantomele au multe puteri.
‎Te pot influența sau poseda.
‎Te pot orbi, te pot face să nu auzi. ‎Am mai auzit povești de genul.
‎Când mergi la câte un hotel ‎și robinetul pornește singur.
‎Fantomele pot face asta. ‎Curge apa, se stinge lumina.
‎Televizorul pornește singur. ‎Se ia lumina în toată clădirea.
‎Puterile și farsele lor sunt variate.
‎Pot să apară lângă tine, ‎își arată picioarele.
‎Unele își arată măruntaiele. ‎Te pot paraliza în vis.
‎Fantomele au puteri.
‎Așa că atunci când voi muri,
‎cred că voi avea puteri extraordinare.
‎Când vei trage apa la WC, ‎voi face ca apa să se întoarcă.
‎Vei trage apa și se va inunda baia.
‎Când vei pleca din toaletă, ‎vei trece pe lângă cineva.
‎O să dea prost. ‎Te va arăta lumea cu degetul.
‎Vă voi bântui ‎în moduri din astea șugubețe.
‎Bideul era funcțional?
‎O să fac apa să curgă atât de încet,
‎încât va trebui să torni apă cu mâna.
‎Sau voi crește presiunea apei așa de mult,
‎încât să-ți taie hemoroizii în două.
‎Sunt zeci de WC-uri în malluri.
‎Eu voi coborî toate capacele.
‎De obicei, în Japonia,
‎dacă intri într-o cabină cu capacul lăsat,
‎e semn că toaleta tocmai a fost curățată.
‎Tu ești primul care o va folosi. ‎Japonezii au mare încredere.
‎Dar la noi în țară,
‎dacă vezi un capac lăsat,
‎va fi un semn.
‎Voi lăsa toate capacele.
‎De ce? Ca să simți senzația ‎de a pune mâna pe rahat.
‎Vei găsi bucăți de rahat,
‎lingouri de rahat,
‎sau ornamente de rahat?
‎Dacă te duci să faci un test COVID,
‎voi bântui spitalul ‎sau voi poseda asistenta
‎ca să folosească bețișorul invers.
‎Am fost la un centru ‎unde se făceau teste COVID în mașină.
‎Era în faza incipientă a pandemiei.
‎Trebuia să stai în mașină.
‎Venea o asistentă echipată ‎din cap până în picioare și te testa.
‎Știți ce au făcut înainte?
‎Cred că erau luptătoare de scrimă.
‎Au fost instruite cumva?
‎Ele îmi băgau bățul, eu mă feream.
‎Îmi ziceau: „Nu te feri!”
‎Cum să nu? Te-ai repezit la mine.
‎Și nu te lăsau în pace. ‎Te urmăreau să îți bage bățul.
‎Am vrut să o împing cu piciorul.
‎Mi-ai băgat bățul până în creier.
‎Ideea e că nu e foarte greu.
‎Știți dacă ați făcut testul.
‎Știți cât de mult se bagă. Atât…
‎Există două părți: ‎prima parte e să lași capul pe spate.
‎Bățul trece prin zona mea misterioasă.
‎Apoi mai e puțin până la nazofaringe.
‎Îți dai seama când bețișorul îl atinge.
‎Poți să-l rotești ușor.
‎În acest moment îți dau lacrimile.
‎E o senzație minunată. Serios.
‎Eu sunt bătrân și nu sunt activ sexual.
‎Așa mă desfăt eu.
‎Mi-aș băga un băț pe nas ‎de două-trei ori pe zi.
‎Dacă ești înnebunit după genți de firmă, ‎o să-ți posed copilul, nepoata și nepotul.
‎Știți poșetele ediție limitată ‎din piele de aligator?
‎O să-ți fac copilul ‎să-ți deseneze pe poșetă.
‎Când vezi ce a făcut, o să zici: „Nu!”
‎Urmele vor fi foarte subțiri.
‎Făcute cu pix cu pastă dură. ‎O să mori de ciudă.
‎Doamnelor, dacă vedeți o urmă mică, ‎nu mai puteți dormi.
‎Chiar dacă numai voi o vedeți.
‎Când ieșiți, ascundeți partea aia.
‎Când o puneți undeva, vă gândiți ‎să o trimiteți la reparat la Paris.
‎E ca un ghimpe în inimă.
‎Genul ăsta de bântuit doare.
‎Când mergi la mall
‎și te chinui să parchezi cu spatele,
‎o să te fac să ai impresia ‎că îți sună telefonul.
‎Parchezi. Ieși.
‎După cumpărături, te întorci la mașină.
‎„Unde naiba am parcat?”
‎Și când pleci din parcare, ‎îți uiți cardul.
‎Nu-ți găsești cardul. ‎Ajungi acasă. E în portofel.
‎Așa va fi.
‎Dacă soțul primește o primă,
‎o să crezi că te duce în excursie,
‎poate chiar în Maldive.
‎Îi voi influența gândurile ‎să-și cumpere motocicletă cu banii.
‎O să primești o cască idioată
‎și un costum de piele ‎pe care nu-l vei purta.
‎Soțul tău se va simți foarte cool ‎cu motocicleta lui.
‎Ca Andy Lau.
‎Și tu o să te ții de ceva ca să nu mori.
‎Soțul tău se va simți cool, ‎tu va trebui să te descurci.
‎Dacă nu vii și tu, ‎el nu va ști unde să se ducă.
‎E cald și transpiri. Mergi cu el. ‎El va vrea să facă drumuri lungi.
‎Cum ar fi de la Bangkok la Chiang Rai.
‎Tu te ții de el, ‎dați cap în cap la fiecare frână.
‎Dacă ai insomnie sau te trezești ușor, ‎eu nu voi face așa…
‎O să fiu un țânțar solitar.
‎Ies când se stinge lumina.
‎O să te fac să o aprinzi la loc ‎ca să mă cauți.
‎Succes!
‎Crezi că m-ai prins, dar nu sunt acolo.
‎O să fiu țânțar.
‎Dacă ți-e frică de șopârle, ‎o să posed o șopârlă.
‎O să mă urc pe parbrizul tău.
‎Când ajungi pe autostradă, o să mă vezi.
‎O să-mi vezi burta roșie-verzuie.
‎Ești pe autostradă, nu ai scăpare.
‎Încerci să dai cu lichid de parbriz.
‎„Ia de aici! Tot acolo ești?
‎Ia ștergător!
‎Cazi și mori, șopârlă! ‎Ce? Ești tot acolo?”
‎O să mă mut pe partea șoferului.
‎Și mai aproape decât înainte.
‎Aici! O să lași geamul jos.
‎Speri ca șopârla să cadă ‎și să moară pe autostradă.
‎O lovești, ea intră în mașină.
‎Când îți speli șosetele, ‎mereu pierzi câte una.
‎Mai ales în mașina de spălat.
‎Pe cele cu imprimeuri cu desene, ‎preferatele tale.
‎Îți speli rufele și o șosetă dispare ‎când le scoți din mașină.
‎Și încă una.
‎Acum nicio șosetă nu mai are pereche.
‎Arăți aiurea purtând șosete desperecheate.
‎Dar le ții pe cele desperecheate.
‎Șase luni mai târziu, ‎tot nu le-ai găsit perechea.
‎Pierzi speranța și le arunci.
‎Atunci vin. ‎Îți returnez șosetele lipsă, una câte una.
‎Când faci cumpărături ‎pe la sfârșitul lunii la supermarket,
‎vin să-ți fac necazuri.
‎În fața ta, la rând, o să fie o bătrânică.
‎Casiera spune: „Domnișoară?
‎Mangoul nu a fost cântărit. ‎N-are cod de bare.”
‎O să aștepți la nesfârșit. ‎Femeia nu vrea să-l cântărească.
‎Casiera e ocupată. Alți angajați nu sunt.
‎O să stai acolo și o să zici: „La naiba!”
‎O să te muți la altă casă. ‎O să aștepți până îți vine rândul.
‎În sfârșit!
‎„Dragă client!
‎Avem o promoție pentru detergentul ‎pe care-l cumpărați.
‎Al doilea produs e gratis.
‎Dacă vreți oferta, ‎mergeți să mai luați unul!”
‎Te grăbești.
‎Și ești lacom.
‎Lăcomia învinge. Pleci de la coadă.
‎Când te întorci,
‎toate cozile sunt lungi rău.
‎Vezi o bătrânică la coada cea mai mică. ‎Te așezi după ea.
‎Dar are coșul plin.
‎Și bătrânica are cupoane de reducere.
‎Doamnele știu la ce mă refer.
‎Plătești 800 de bahți ‎și primești 40 înapoi.
‎Doamne! Să fiți pregătiți!
‎Casiera va scana iar și iar ‎diverse articole.
‎Grupează bunurile ‎în grămezi de 800 de bahți.
‎„650, 680 de bahți…
‎Dați-mi varza!
‎Hopa, cu varza se fac 900 de bahți. ‎Luați asta!
‎Scoateți ceaiul. Poate să mai aștepte.
‎Dați-mi detergentul!”
‎Adaugă articol, șterge articol.
‎Doamne! Vreau să scap de aici.
‎Gata cu prima grămadă.
‎Dar mai urmează multe.
‎Apoi mai ia cupoane de reducere.
‎Cupon după cupon și tot așa.
‎În sfârșit! Ultimul set. Aproape gata.
‎„Totalul este 650 de bahți.
‎Mai puneți ceva să se facă 800!”
‎Și așteptarea continuă.
‎Aștepți să-ți vină rândul.
‎În sfârșit vei scăpa de acolo. ‎Pășești în față.
‎Casiera pune pe tejghea opritorul.
‎„Tura mea s-a terminat. ‎Folosiți casa următoare!”
‎Evit tot ce nu îmi place să fac.
‎Dar îmi place să încerc lucruri noi.
‎Eu personal,
‎nu vreau să-mi petrec viața ‎călătorind prin lume
‎sau sărind din elicopter.
‎Nu îmi place. ‎Mă atrag lucrurile misterioase.
‎Lucrurile misterioase care te fac ‎să te întrebi dacă sunt pe bune.
‎Precum oamenii-șarpe.
‎Oare sunt reali?
‎Am mers să aduc ofrande în Chiang Rai.
‎Am mers cu Kong Huayrai ‎și cu soția lui, Palmy.
‎A venit și partenerul ei, Jae Nam. ‎Ofeream ofrande lui Buddha.
‎Acolo, starețul unei mănăstiri ‎din provincia Nan
‎a cerut o donație și i-am dat.
‎A spus: „Mulțumesc! ‎Vom construi o locuință pentru călugări.
‎Aș vrea să vă invit la mănăstire.
‎Zeul Naga are un dar pentru dvs.”
‎„Un dar de la zeul Naga?”
‎„Da. O să îl cer chiar de la zeul Naga.”
‎Am fost derutat.
‎Am întrebat-o pe Palmy:
‎„Palmy, mergem să primim un cadou ‎de la zeul Naga?”
‎A zis: „Chiar există?”
‎„Putem să vedem.”
‎„Mergem?” Așa că am mers.
‎Am mers cu o dubă de la Chiang Rai la Nan.
‎A durat peste patru ore.
‎Am ajuns. Mănăstirea era în pădure.
‎Era ora 18:00, cam pe la apus.
‎Mănăstirea era în construcție ‎și era înconjurată de pădure.
‎Construcția începuse de curând.
‎Clădirea era din beton și lemn.
‎Era cam cât scena asta de mare.
‎Zona de lângă camerele călugărilor
‎era în construcție, ‎pentru ea făcusem donația.
‎La zece metri era un lac cu lotuși, ‎dar lotușii nu mai erau.
‎Lacul era cam de mărimea ‎unui teren de baschet.
‎În fața clădirii călugărilor era o masă.
‎Pe masă era o ofrandă de orez ‎ce avea forma unui șarpe.
‎Mai era și o boxă mare cât scaunul ăla ‎cu un microfon pe ea.
‎În pădure era o potecă ‎cu lumini roșii și portocalii
‎ca starețul să nu se piardă.
‎Când am ajuns, ne-am gândit: „Ce pustiu!”
‎Era la apusul soarelui. Se întuneca.
‎Erau doi călugări acolo, ‎starețul și preotul.
‎Preotul ținea slujba.
‎Starețul ne-a spus să luăm loc.
‎Am vorbit puțin și ni s-a dat niște apă.
‎Preotul ne-a informat:
‎„Zeul Naga aduce cadoul la ora 21:00.”
‎Am stat de vorbă. ‎N-aveam unde să mâncăm.
‎Peste tot numai pădure.
‎Am stat de vorbă.
‎Am pierdut timpul până la ora 21:00.
‎Preotul a venit și ne-a spus:
‎„Zeul Naga ar vrea să amâne ‎pentru ora 22:00.”
‎Am întrebat: „De ce?”
‎„A spus că cineva e lipsit de respect ‎în acest grup.
‎Dacă nu aveți respect, ‎nu vă dă niciun cadou.”
‎Nu știu cine era.
‎Nu puteam să întreb: ‎„Cine nu are respect?”
‎Nu se poate. Așa că am așteptat ‎să se facă ora 22:00.
‎Am mai vorbit cu călugării.
‎Starețul stătea aici,
‎Kong Huayrai, aici,
‎Jae Nam era aici și eu, aici.
‎Palmy stătea în ușă.
‎Palmy Stătea așa…
‎Kong l-a întrebat pe stareț:
‎„Părinte, nu știu de ce,
‎dar când sunt lângă fluviul Mekong, ‎încep să am palpitații.
‎Simt că leșin.
‎Sunt înotător bun, ‎dar mi-e frică să intru în apă.”
‎Starețul a spus: „Într-o viață anterioară ‎ai fost om-șarpe. Știai?”
‎„Serios?”
‎„Când faci ceva legat de oamenii-șerpi, ‎o faci bine.
‎De pildă, compunerea de piese.”
‎„Așa e. Îmi e ușor să scriu piese.
‎Îmi vin versurile.”
‎„Așa e.
‎Te inspira soția ta.
‎Ai avut o soție-șarpe.
‎Te-ai renăscut ca om.
‎Ea încă te așteaptă.”
‎Kong a zis: „Nu e de mirare ‎că toate relațiile mele s-au destrămat.”
‎„Ea îți îngreunează situația.”
‎Am gândit: „Asta pentru că ești crai.”
‎Kong a zis: „Acum că sunt căsătorit,
‎mă tem să nu divorțez.
‎Pot face ceva să previn divorțul?”
‎Starețul a zis: „Ce zici de asta?
‎Cântă-i omului-șarpe ‎piesa pe care ai scris-o!
‎Piesa «Khu Khong».
‎Cântă melodia pentru omul-șarpe!”
‎„Și unde e?”
‎„Chiar acolo!
‎Lacul e palatul zeului Naga.
‎Poți să-i cânți acolo.
‎Va aprecia și totul va fi bine.”
‎Kong l-a crezut și s-a dus.
‎Microfonul era pe boxă.
‎Pădurea era întunecată.
‎În templu nu era foarte multă lumină.
‎Kong a început să cânte.
‎N-a făcut o treabă de mântuială. ‎Era foarte implicat.
‎Oriunde găsești dragostea…
‎Ca și cum soția-șarpe îl asculta. ‎Adevărata lui soție era înăuntru.
‎Nu contează cine e
‎Eu voi fi acolo, nu voi pleca…
‎Cu trecerea timpului
‎A început să plângă pe bune.
‎Era ireal. Plângea și cânta.
‎Vocea lui răsuna în templu.
‎Jae Nam stătea în fața starețului.
‎Scaunul său era mai înalt.
‎Erau acolo și un castron cu apă sfințită
‎și o legătură de bambus.
‎Ce găsești de obicei în mănăstire.
‎Jae Nam a devenit agitată ‎de parcă era posedată.
‎E tatuată peste tot.
‎Le are cu magia neagră și apa sfințită.
‎Îi plac lucrurile sfinte. ‎Are un tigru tatuat pe spate.
‎Jae Nam a sărit în picioare. ‎Nu era în apele ei.
‎Era un tigru.
‎E tigru, e de rău.
‎A sărit cum vezi în clipurile ‎cu ritualuri de inițiere.
‎Jae Nam era un tigru.
‎Ce naiba? Am sărit ca ars.
‎Stăteam cu spatele la perete.
‎Toți au fugit pe unde au putut.
‎Afară…
‎O să fiu acolo
‎Nu avea niciun habar ‎de tigrul din interior.
‎Podeaua s-a cutremurat.
‎Am zis: „Părinte, ajută-ne!”
‎Părintele a luat apa sfințită, ‎a băgat legătura de bambus în ea…
‎A dat cu apă sfințită pe ea, ‎dar nu s-a calmat.
‎Parcă a pus paie pe foc. ‎A devenit și mai imprevizibilă.
‎Nimeni nu îndrăznea să o oprească. ‎„Jae Nam, ce faci?”
‎Afară…
‎Jae Nam era încă tigru.
‎Am zis: „Părinte, ajută-ne!”
‎Deja dăduse cu apă sfințită pe ea ‎și nu funcționase.
‎A rămas fără idei.
‎A căutat prin jur și a găsit o scoică,
‎asemănătoare cu cele de pe plajă.
‎Avea cam 30 de centimetri.
‎Nu știa ce să facă. Cred că era speriat.
‎Așa că a aruncat scoica spre Jae Nam.
‎Scoica a lovit-o și a continuat ‎să se rostogolească.
‎Știți ce s-a întâmplat? ‎Tigrul s-a dus și a luat scoica.
‎De ce? Ca să sufle în ea.
‎Ce naiba?
‎Nu era nicio melodie. Doar sufla.
‎Un tigru sufla în scoică.
‎Afară, cântărețul plângea ‎după soția-șarpe.
‎Orice se va întâmpla, vom rămâne puternici
‎Palmy era la ușă.
‎Vedea ambele situații. ‎Vedea tot ce se întâmplă.
‎Palmy a exclamat în întuneric:
‎„Ce naiba?
‎Prea multă religie.
‎Ce căutăm aici, Nose?
‎Nici eu nu știam. Nu știam ‎că lucrurile vor scăpa de sub control.
‎Jae Nam a tot suflat…
‎până a rămas fără aer ‎și a leșinat pe covor.
‎Am zis: „E un univers paralel.
‎Cum am ajuns aici? Nu înțeleg.”
‎Când Jae Nam a leșinat,
‎toți au început să se calmeze.
‎I-au adus apă să bea.
‎Sincronizare perfectă. Kong terminase, ‎s-a întors și și-a șters lacrimile.
‎A spus: „Ce are Jae Nam?”
‎„Și ce naiba e cu tine?”
‎Preotul din camera călugărilor ‎a terminat ceremonia și a ieșit.
‎Ce sincronizare!
‎„Bine, oameni buni!
‎Zeul Naga este pregătit.
‎Puteți primi cadoul.”
‎„Unde, părinte?”
‎„Tu, tinere, du-te în lacul cu lotuși!”
‎„Cum? De ce trebuie să intru?”
‎„Aia e casa zeului Naga. Acolo stă el.”
‎„Noi?
‎Să intrăm în casa lui?
‎Ca să ne mănânce?”
‎Era întuneric beznă. Nu era nicio lumină.
‎Singurele lumini erau cele de la templu ‎și cele de la telefoane.
‎Eram destul de năuciți, ‎așa că l-am urmărit pe stareț.
‎Apoi starețul a spus: ‎„Doamnele nu pot să intre.”
‎Ele au cicluri menstruale
‎care îi vor afecta negativ puterile.”
‎Am acceptat. I-am spus lui Palmy ‎că nu poate să intre.
‎În timp ce noi ne organizam, ‎Jae Nam intrase deja.
‎Credea că nu e om.
‎Era tigru.
‎Nimeni nu a oprit-o ca să nu fie mușcat.
‎„Părinte, ea deja a intrat.”
‎„Păi, nu știu…
‎Bine.”
‎Lacul era de mărimea ‎unui teren de baschet.
‎Ne-a pus să ne ținem de mână.
‎Ne-am ținut de mână ‎și am mers de la un capăt la altul.
‎Ne-a zis să luăm ce găsim, ‎că ăla e cadoul.
‎Starețul a zis: ‎„Voi face ceremonia de aici, de sus.”
‎A aprins o lumânare.
‎Se auzea briza, ‎cântau greierii și era întuneric.
‎Ne era frică și se simțea neliniștea.
‎Când am intrat, apa mi-a ajuns până aici…
‎Pe fund era noroi. Am intrat în el.
‎Era un lac cu lotuși, ‎un fost lac cu lotuși.
‎Nu erau lotuși noi, ‎doar codițe bătrâne și uscate,
‎care ne deranjau la picioare ‎când călcam pe ele.
‎La fiecare pas, ieșeau bule.
‎Se simțea un miros înțepător, dar noi…
‎Sincer nu știu de ce am făcut-o, ‎dar deja ajunseserăm aici.
‎Starețul a spus: „Bine.”
‎Avea o voce blândă, ‎dar se auzea clar în întuneric.
‎„Dacă găsiți ceva, să nu țipați!
‎Să nu faceți gălăgie, ‎să nu faceți mare caz!”
‎Cum?
‎Sunt într-un lac și dacă vine omul-șarpe,
‎se încolăcește pe mine ‎și îmi mănâncă piciorul,
‎ar trebui să fac liniște?
‎Să mă scufund liniștit?
‎Serios?
‎Eram foarte derutat. Toți eram speriați: ‎eu, partenerul lui Palmy.
‎Chiar și șoferul.
‎Era doar o persoană fericită.
‎Fostul om-șarpe.
‎Kong Huayrai. ‎El înota, era total implicat.
‎Înota în stil fluture, ‎așa înoată oamenii-șarpe.
‎Înota și se bucura de moment.
‎Se ducea acasă, la nevasta lui.
‎În liniște se auzeau pleoscăituri.
‎Între timp, starețul cânta mantrele lui.
‎S-a oprit și a zis:
‎„Domnișoara de pe mal,
‎te rog să cânți cu mine.
‎E rugăciunea «Itipiso».
‎Cântă cu mine!”
‎Femeia de pe mal era nimeni alta
‎decât Eve Pancharoen, draga noastră Palmy.
‎În bezna totală a pădurii
‎se auzea vocea lui Palmy cântând o piesă
‎precum nicio altă piesă.
‎În timp ce noi mergeam prin apă…
‎Foarte ireal.
‎Credeam că visez.
‎Noi pleoscăiam prin palatul omului-șarpe
‎în timp ce Palmy cânta „Itipiso”.
‎Ce nebunie mai e și asta?
‎Noi pleoscăiam și căutam să înaintăm.
‎Kong a strigat în beznă: „Nose!”
‎„Ce e?”
‎„Mi-a înotat printre picioare.”
‎„Cum?” „Mi-a înotat printre picioare.”
‎Ce naiba?
‎„E real. L-am simțit.”
‎Voia să spună ‎că zeul i-a trecut printre picioare.
‎Serios? Și creasta lui ‎nu ți-a tăiat scrotul?
‎Asta nu m-a făcut să mă simt mai bine.
‎Eram îngrozit. Ne-am strâns tare de mâini.
‎„Să nu înoți pe sub mine!
‎Să nu mă strangulezi!”
‎Am mers până la capătul lacului. ‎A durat câteva minute.
‎Înainte să ajungem la mal, ‎s-a făcut liniște împrejur.
‎Starețul a spus:
‎„Nu vă opriți!
‎Continuă rugăciunea!”
‎Probabil că vorbea cu Palmy.
‎„Mi s-a uscat gâtul de la cântat.”
‎„Stau pe plante care înțeapă.”
‎„Mă doare fundul.”
‎Am mers până la capăt.
‎Am căutat peste tot și nu am găsit nimic.
‎Eram foarte descurajat.
‎M-am târât spre malul înalt de 1,5 metri.
‎I-am spus starețului: ‎„Părinte, nu am găsit nimic.”
‎El a zis…
‎„Asta nu s-a mai întâmplat.
‎Cred că ceva nu a mers bine.
‎Zeul Naga a spus că nu l-am respectat.
‎Cineva nu l-a respectat.”
‎Cine?
‎Nu eu.
‎Eu venisem ca să-l cinstesc.
‎Așa că…
‎Starețul a spus: „Intru și eu.”
‎Și-a dat roba jos ‎și a rămas în ce avea pe dedesubt.
‎Și a intrat în lac.
‎Dar nu voiam să mai căutăm o dată.
‎Eram plini de noroi ‎și era aproape miezul nopții.
‎Știți cine a intrat cu starețul? ‎Ați ghicit. El.
‎Sălta în sus și în jos.
‎Au scormonit prin lac.
‎Au mers până pe celălalt mal ‎și au găsit ceva.
‎Pe bune.
‎O bilă de cristal.
‎Starețul a zis că e a zeului Naga. ‎Era mare.
‎Cântărea vreo 60 de kilograme.
‎Era limpede ca un cristal. ‎Au scos-o, dar le-a alunecat.
‎Kong a zis: „Iar ne scapă.”
‎Le tot aluneca.
‎Era plină de noroi ‎și bila de cristal le tot aluneca.
‎Până la urmă l-au chemat pe șofer ‎să aducă o cârpă ca să țină bila.
‎Au scos-o. ‎A fost nevoie de șase oameni. Era grea.
‎Am spălat-o și am pus-o pe o tavă ‎în camera călugărilor.
‎Ne-am uitat la ea și ne-am minunat.
‎Kong era în extaz.
‎S-a închinat, a spălat-o și a uscat-o.
‎Nu mai tăcea odată.
‎Nu știam ce să cred. ‎Era clară și minunată.
‎A venit și Palmy să o vadă.
‎„Pot să o văd?
‎Părinte, pot să o ating?” „Da.” ‎S-a înghesuit și ea în față.
‎„Pentru asta am făcut ‎așa de multe incantații?
‎Găsești multe la piața Tha Phra Chan.
‎Până la urmă, nu am putut să o aduc ‎cu avionul, pentru că era prea grea.
‎Am închiriat o dubă ‎care să o ducă de la Nan la Bangkok.
‎I-am dat până la urmă bila de cristal ‎lui Kong Huayrai.
‎A fost foarte entuziasmat.
‎Spectacolul meu ar trebui ‎să se termine aici.
‎Dar nu vreau să-l închei deocamdată. ‎Pot să mai stau puțin?
‎Pentru că nu v-am spus încă
‎pe cine nu mai tolerez eu de acum încolo.
‎L-am tolerat opt ani de zile.
‎Ce e asta? Și voi?
‎Glumiți!
‎E cam…
‎Să zicem că nu vrea să plece.
‎Din punct de vedere psihologic, ‎vrea cu tot dinadinsul să rămână.
‎Cu toate că zice:
‎„Fac ce vrea lumea.”
‎Dar se vede că ar vrea să rămână ‎până la întâlnirea liderilor economici.
‎Ca să-și onoreze familia.
‎Sau poate mai vrea să stea încă patru ani
‎ca să fie 12 în total ‎și să doboare vreun record.
‎Dar din moment ce el nu vrea să plece,
‎eu sugerez să-i îndeplinim visul.
‎Să îndeplinim visul unui bătrânel!
‎Ca atunci când pleacă, să nu aibă regrete.
‎În sinea mea, vreau să intru în echipa lui
‎și să-l ajut cu campania ‎pentru următorul mandat.
‎Știu că, dacă încearcă singur, va eșua.
‎Deja nu mai e o noutate.
‎Își face campanie pe stilul vechi.
‎Cu alte cuvinte, promisiuni false.
‎Promite câte-n lună și în stele.
‎Promite că ridică salariul minim ‎la 400 de bahți.
‎Când nu se țin de cuvânt, ‎șterg discuțiile de pe forum.
‎Gata, suficient. ‎Azi, faci reclamă cu cine ești.
‎Fii tu însuți! Dacă lumea te votează, ‎o face pentru că te place așa cum ești.
‎Eu numesc acest gen de marketing ‎„marketing de hărțuire”.
‎Spune lumii cine ești!
‎Ca să-l ajut pe unchiul Tuu, m-am inspirat ‎de la alegerea guvernatorului din Bangkok.
‎Folosesc boxe ‎ca să pună muzică country
‎cu piese cunoscute și versuri adaptate.
‎Melodiile sunt foarte captivante.
‎La final, ‎se enumeră calitățile candidatului.
‎Am auzit ceva de genul…
‎Se aude ecoul.
‎Folosesc melodii country.
‎Mai mult ecou, vă rog!
‎Trece pe lângă casa ta.
‎Voi face o magie
‎Spunând inimii tale ‎Să aleagă o pasiune veche
‎Același prim-ministru
‎Haideți să ne adunăm
‎Să spunem cu cine votăm
‎Și l-a ales pe bătrânul unchi Tuu
‎Apoi spune ce calități ai!
‎Îndrăzneț.
‎Neserios.
‎Am fost lăsați să ne descurcăm singuri.
‎Îndrăzneț.
‎Neserios.
‎Incapabil să rezolve probleme.
‎Care creează noi probleme.
‎Trebuie să spui oamenilor ‎la ce să se aștepte.
‎Care creează noi probleme.
‎Care asigură transparență.
‎Dar fără verificări.
‎Pregătit să înfrunte problemele
‎cu întregul său intelect
‎și toți cei 84.000 de neuroni.
‎Puncte tari? Căpățâna sa.
‎Mă refer la propriu!
‎Puncte slabe? Ce are în cap.
‎Se pricepe la cuvinte.
‎Dar e mai deștept când tace.
‎Un prim-ministru care compune cântece ‎ca să rezolve problemele țării.
‎Atât de multe cântece noi! ‎De ce nu faci un album?
‎Compune cântece ca să rezolve problemele.
‎Își rezolvă problemele agresiv.
‎Când nu poate să răspundă la o întrebare, ‎se enervează.
‎Acest om și-a luat ‎un angajament față de națiune.
‎Nu doar față de o singură națiune.
‎Și-a luat angajamente față de mai multe.
‎De curând, a angajat un împrumut ‎de la Japonia.
‎Acum avem datorii de zeci de milioane.
‎Să rămânem calmi ‎și să ne plătim datoria împreună.
‎Să lăsăm datoria copiilor noștri.
‎Mă întrebați de ce?
‎Pentru că generația noastră ‎nu o poate plăti.
‎Nu copiem politica nimănui.
‎Dacă votezi cu Chadchart, ‎o să ai de muncă.
‎Dar dacă votezi cu unchiul Tuu, ‎va trebui să te rogi
‎Și să te enervezi.
‎Haideți să lăsăm campania!
‎Să trecem la cei care bârfesc pe străzi.
‎Faza e că sunt doi oameni în țara asta
‎care, de câte ori vorbesc, ‎mă enervează imediat.
‎Acei oameni sunt unchiul Tuu și Kratik.
‎Sunt întrebați:
‎„Domnule, cum facem ‎să nu mai fie blocaje de trafic?”
‎„Ambuteiajele sunt bune. ‎Previn accidentele.”
‎Unchiul Tuu a fost invitatul de onoare.
‎la summitul 5G din Thailanda,
‎o conferință despre tehnologie.
‎A prezidat o întâlnire ‎unde se vorbea de tehnologie.
‎Cea mai tare replică a fost când a zis
‎că are așa de mult de lucru,
‎încât, dacă era un simplu computer, ‎s-ar fi blocat de mult.
‎Domnule, respiră adânc și trezește-te!
‎Nu ești computer.
‎Computerele au procesor…
‎și unități de memorie.
‎Tu nu ai nici, nici.
‎Tu ești doar o tastatură.
‎Bine? Nici măcar afișaj nu ai.
‎Roadele muncii tale nu-s afișate nicăieri.
‎Alții ar putea să zică ‎că ești o mașină veche de scris.
‎E enervant?
‎Da.
‎Am o întrebare simplă. ‎Să zicem că ai o afacere.
‎Mulți dintre voi poate chiar aveți una.
‎Să zicem că cineva v-a trimis CV-ul
‎și avea atitudinea…
‎„Crezi că vreau să fac asta?”
‎„Vrei să încerci?”
‎Imaginați-vă că ăsta ar fi ‎cel care aplică pentru post.
‎L-ați angaja?
‎E o întrebare simplă.
‎Genul ăsta de persoană ‎lucrează pentru noi acum.
‎Credeți că are un viitor?
‎Care e populația Thailandei?
‎Avem 67 sau 76 de milioane de locuitori?
‎Undeva pe acolo. ‎Zeci de milioane de oameni.
‎Imaginați-vă că suntem în același avion.
‎Un avion uriaș, numit Thailanda.
‎De obicei, avionul e condus ‎de un pilot experimentat.
‎Nu? Avionul e condus de pilot.
‎Dar acum, piloții experimentați ‎și capabili nu sunt în control.
‎Cine e în cabină? Un paznic.
‎Haideți să vă explic. ‎Nu îi desconsider pe paznici.
‎Oamenii se nasc cu preferințe diferite.
‎Îți plac numerele? Fă-te contabil!
‎Îți place liniștea și lipsa atașamentelor? ‎Fă-te călugăr!
‎Îți place să te bați? Boxer! ‎Îți place să gătești? Chef!
‎Fiecare are calitățile sale.
‎Îți plac titulaturile, gradele ‎și disciplina? Fă-te soldat!
‎Îți place să menții siguranța și ordinea?
‎Fă-te paznic!
‎Lumea are nevoie de toți.
‎Dar asta nu înseamnă că un paznic
‎s-ar pricepe să piloteze un avion.
‎Haideți să inspirăm adânc!
‎Momentan, națiunea noastră ‎e pilotată de un paznic.
‎Fanii unchiului Tuu să mă asculte.
‎Nu spun că e un om rău. Ascultați-mă!
‎Și eu eram ca el.
‎Nu spun că e un om rău.
‎Să poți să pilotezi un avion ‎nu e același lucru cu a fi un om bun.
‎De exemplu, un călugăr face fapte bune ‎și respectă 227 reguli de conduită.
‎I-ai cere să piloteze un avion? Nu.
‎Virtutea și faptele bune nu pot ridica ‎în aer un Boeing de 200 de tone.
‎Ca să fie clar, e vorba de pricepere.
‎Națiunea noastră e pilotată de unul ‎care nu e pilot.
‎Și pentru că nu știe ce are de făcut, ‎la nevoie…
‎Când oamenii fac ce nu știu să facă,
‎pot doar să se prefacă.
‎Să zicem că ajungi bucătar-șef.
‎Nu știi să gătești, ‎dar ești numit în funcție. Ce faci?
‎Te îmbraci cu uniforma și te prefaci.
‎Când ești întrebat de rețete, te enervezi.
‎Țipi, e un mecanism de supraviețuire.
‎Să zicem că ești antrenor de fotbal ‎și nu știi să joci.
‎Ce faci? Te prefaci.
‎E jalnic să îți pui ‎uniforma de antrenor de fotbal
‎și să zici: „Avansați! Haide! Alergați!”
‎Dar știi oare să joci?
‎Așa pilotează el avionul.
‎Pasagerii își dau seama. ‎Ei nu cred că e un om rău.
‎Doar se întreabă unde îi duce.
‎E greșit ‎să te întrebi încotro te îndrepți?
‎Ca pasageri, ‎noi trebuie să știm unde vom ateriza.
‎Când punem problema, el țipă la noi.
‎„E o călătorie de 20 de ani.”
‎Ei bine, care sunt escalele ‎pe parcursul călătoriei?
‎Și, când avionul are probleme,
‎fie de presurizare, ‎cu lipsa hranei sau cu toaletele,
‎el nu știe nimic când îl întrebi.
‎Când nu știi să pilotezi, ‎te uiți în manualul de pilotaj.
‎Dar asta nu ajută ‎pentru că e scris în engleză.
‎Nici eu nu știu prea bine engleză.
‎Dar nu ar trebui să-i desemnăm în funcție ‎pe cei care știu să citească?
‎Soluția nu e ‎să citești ‎Case și grădini mai bune‎.
‎Nu e momentul să împopoțonezi avionul.
‎Nu ne putem baza pe el, ‎așa că apelăm la copilot.
‎El are vechime și experiență.
‎Îl dăm un cot copilotului care doarme dus.
‎Îl zgâlțâim și îl întrebăm.
‎„Nu am nicio idee.”
‎Să zbori undeva
‎fără să știi destinația…
‎Ca să nu mai zic de planul pe 20 de ani.
‎Pentru planul tău, ‎20 de minute sunt prea multe.
‎Părerea asta o are națiunea noastră.
‎Nu știm unde mergem.
‎Dacă iubiți poporul așa cum susțineți,
‎amândoi, atât pilotul, cât și copilotul,
‎ar trebui să vă aruncați din avion.
‎Nu vă faceți griji că ne prăbușim. ‎Pornim pilotul automat.
‎Pasagerii vor găsi un pilot potrivit.
‎Există atâția oameni capabili. ‎Lasă-i pe oameni să se descurce!
‎Nu spune: „Nu, alegem noi pe cineva.”
‎Nu pune 250 de senatori ‎să aleagă pentru noi!
‎Numai puțin!
‎Poți aprinde lumina asta?
‎Tu, cel în tricou negru! ‎Nu ești soldat, nu?
‎Haide să discutăm. ‎Toți aplaudă în afară de tine.
‎Ideea e…
‎Ce spun nu sunt cuvintele mele.
‎Am fost blestemat, mai știi?
‎Nimic nu îl va îndepărta
‎Nu sunt eu însumi.
‎Să nu îmi faceți reclamație!
‎Ideea e că nu am văzut niciodată
‎o asemenea manifestare de solidaritate.
‎Gândiți-vă! Când e ziua unchiului Tuu,
‎e parte din știrile canalului Workpoint, ‎pe Facebook.
‎Toți sunt uniți în comentarii.
‎Eu fac mișto de oricine e la conducere.
‎Fie că e Yingluck, Abhisit sau Taksin, ‎eu fac mișto de toți.
‎Dar nu am văzut niciodată ‎o asemenea solidaritate.
‎Sub postarea cu ziua lui, comentariile ‎spun același lucru: „Să ți-o trag!”
‎Nu am mai văzut așa ceva.
‎- Nu? ‎- Da.
‎Toți îi spun să se concentreze ‎și să înțeleagă.
‎Multă solidaritate.
‎Așa că, dacă după acest spectacol,
‎nu mai apar în ziare,
‎mass-media sau știri, vă spun de acum ‎că nu m-am făcut călugăr.
‎Să nu presupuneți ‎că Udom s-a decis să se facă pustnic.
‎Cred că tu ești cel care mă va răpi.
‎Să ne întoarcem la campanie!
‎Am terminat cu nebunii, ‎oamenii-șerpi și bârfele.
‎Povești de adormit copiii.
‎Să continuăm campania!
‎Mașina merge mai departe.
‎E o invitație ‎pentru toți cetățenii thailandezi.
‎Împreună, hai să ne protejăm țara ‎de progres.
‎Să ne protejăm țara de progres
‎alegându-l pe unchiul Tuu.
‎Unchiul Tuu e cea mai bună alegere
‎pentru cei care nu au altă opțiune.
‎Noapte bună, oameni buni! ‎Mulțumesc că ați venit! Vă iubesc!
‎Vă iubesc pe toți! Mulțumesc!
‎Nu plecați acasă?
‎Nu!
‎Glumiți, nu?
‎Mai vrem!
‎Ce se petrece?
‎Mai vrem!
‎Bine. Doar puțin.
‎Hainele jos!
‎Rămânem până dimineață
‎Domnule soldat, ‎poți merge să pregătești trupele.
‎Oricum există o singură ieșire. ‎Nu cred că scap.
‎De obicei, un spectacol de comedie ‎se termină cu râsete, după cum ați văzut.
‎Dar cred că sunt destul de bătrân ‎ca să o termin altfel.
‎Nu mă refer la viață.
‎Am învățat o lecție ‎pe care vreau să v-o spun și vouă.
‎De când am realizat
‎că nu mai am mult timp pe acest Pământ,
‎viața mi se pare mult mai ușoară.
‎Sunt mai puțin interesat de ce fac alții.
‎Am mai mult timp ‎să mă intereseze ce fac eu.
‎Am realizat
‎ce îmi place cu adevărat.
‎Și am realizat cum vreau să-mi fac meseria
‎și cum vreau să fiu perceput.
‎Fraza „Îmi convine așa” m-a ajutat mult.
‎Îmi convine așa.
‎Orice e ar fi: înăuntru sau afară, ‎nou sau vechi, închis sau deschis,
‎aici sau acolo, cool sau de lux, ‎pentru mine nu contează.
‎Poate unora li se pare cool, ‎dar mie nu-mi place.
‎De pildă, ‎bolizii cu uși care se deschid în sus.
‎Unora li se par cool, dar mie nu îmi plac.
‎Mamei îi e greu să intre. ‎Și mie îmi e greu să intru.
‎Soția și copiii nu ar putea folosi mașina.
‎Unde parchez la piață?
‎Ușile ar lovi umbrelele vânzătorilor.
‎Nu îmi place.
‎Sunt unii care vor ‎să mulțumească mamelor lor.
‎Le aruncă o grămadă de bani în față ‎și zic că asta e recunoștință.
‎E un gest frumos, dar mie nu îmi place. ‎Prefer să-i trimit în cont.
‎Dacă nu am avea bani, ‎am putea să-i facem un masaj la picioare
‎în timp ce se uită ‎la ‎Cânți ca să-ți ștergi datoriile‎.
‎Ryan e campion pe viață acolo.
‎Fiecare are propria concepție
‎în ceea ce privește confortul, ‎fericirea și succesul.
‎Sunt concepte corelate cu viața lor.
‎Nu putem să împrumutăm ‎și să purtăm hainele altora.
‎Imaginați-vă că am împrumuta ‎costumul lui Ice Apitsada!
‎E un costum mulat și e nevoie ‎să-ți dai cu ulei ca să-l îmbraci.
‎E cool pentru ea, ‎dar imaginează-ți că-l porți tu!
‎Nu se potrivește. ‎Fiecăruia îi place altceva.
‎Problema multora din ziua de azi
‎e că adoptă ideile altora ‎privind succesul, fericirea și confortul.
‎Toți vor să aibă o viață bună ‎și să devină bogați.
‎Să ajungă milionari peste noapte, ‎ca în cărțile de dezvoltare personală.
‎Așa cum te învață consilierii ‎și podcasturile
‎și cei de pe YouTube.
‎Toți explică cum să ajungi bogat ‎și conectat la univers,
‎cum să-ți deschizi mintea, ‎să vizualizezi banii,
‎cum să ceri universului ‎să-ți trimită o avere în 72 de ore.
‎Așa de maleabil e universul?
‎Cere mai întâi să-ți vindece partenerul ‎de boala jocurilor video.
‎Să-ți facă copiii să fie mai ordonați.
‎Dacă e așa de ușor, toți ar fi bogați. ‎Nu ar mai fi clase sociale.
‎Cine va mai conduce taxiurile? ‎Cine va mai opera trenurile?
‎Cine va mai face mâncare ‎și cine ne-o va servi?
‎Lumea asta e compusă din oameni ‎în tot felul de situații.
‎Treziți-vă!
‎Unu la sută din oamenii de pe mapamond,
‎doar unu la sută dintre conaționali, ‎sunt foarte bogați.
‎Viața e ca un maraton.
‎Din 10.000 de oameni, ‎doar unul ajunge la linia de finiș.
‎Ați văzut vreodată un maraton
‎în care 10.000 de oameni să ajungă ‎simultan la linia de finiș?
‎Treziți-vă! Nu e real.
‎Ăia sunt unu la sută.
‎Cei bogați care trăiesc vieți frumoase
‎și care pun poze pe Instagram…
‎Să fie bogați. Bucurați-vă pentru ei!
‎Nu avem nevoie să le purtăm hainele.
‎Și ce dacă sunt foarte bogați?
‎Nu suntem așa de bogați, ‎dar suntem fericiți în felul nostru.
‎Suntem bogați pentru că avem prieteni, ‎sănătate, veselie.
‎Sunt și alte moduri de a fi bogat.
‎Dacă cei unu la sută pe care îi invidiem
‎sunt bogați, dar nu au prieteni, ‎nu sunt sănătoși,
‎nu sunt veseli, nu sunt admirați?
‎Eu spun că sunt săraci.
‎Noi suntem mai bogați.
‎Moartea nu e înspăimântătoare deloc.
‎Înspăimântător e să fii viu, ‎dar să nu fii fericit.
‎Să nu faci ce îți place ție, ‎ce îți convine ție.
‎Să fii captiv ‎într-o situație care nu-ți place.
‎Dacă nu ești autentic,
‎ești un cadavru ambulant.
‎Țineți minte asta!
‎Mie așa îmi place.
‎Trăiți viața așa cum vă place! ‎Noapte bună, oameni buni!