Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
En applåd för Udom Taephanich!
Jag såg precis neonskyltarna.
NOTE ÄR SÖT
Tack ska ni ha.
Klappa händerna Om du är riktigt glad
Jag har saknat att stå på scen.
Vi har saknat dig med.
Det gör mig lycklig.
Kan jag…
Kan jag få mer strålkastare på mig?
Jag har längtat efter det här.
Nu förstår jag hur det känns för Srisuwan Janya.
Först och främst vill jag be om ursäkt
för allt ni behövde stå ut med för att komma in hit.
Vi måste följa regeringens åtgärder.
Det må vara lite irriterande.
Trafiken var tung.
Det pågår en protest
mot någon som vi vill få bort.
Ja…
Vi kan väl förlåta de som protesterar eftersom de gör det å våra vägnar,
medan vi sitter här och latar oss.
Jag lovar att långsamt göra er på bättre humör.
Om vi inte följt regelverket hade vi fått ställa in showen igen.
Ni förstår, mitt team bönade mig att lämna templet för showen.
Hela bolaget var där.
Hela bolaget var där och bönade mig:
"Det är dags att ta av dig munkkåpan.
Annars hinner du inte förbereda för showen."
Om jag tog av den och showen blev inställd igen,
skulle jag troligen aldrig ha lämnat klostret igen.
Jag lärde mig så mycket som munk.
Det var ett av mitt livs bästa beslut.
Så många minnesvärda historier.
Men den mest minnesvärda var
hur döden begrundades.
Läraren sa alltid:
"Vi kommer snart att dö."
När man säger det flera gånger om dagen, internaliseras det.
Sen fick jag en uppenbarelse.
"Milda makter. Jag kommer snart vara död."
Jag föddes. Nu börjar jag bli gammal.
Sjukdom.
Nu är jag i sjukdomsfasen.
De som är i 50-årsåldern förstår.
Vi upplever saker som
knä- och bensmärtor, diskbråck,
magbesvär, sura uppstötningar.
Vi går på hälsokontroller, tar sånt vi aldrig trodde vi skulle,
som vaccin mot stelkramp och bältros,
koloskopi med en slang
som går ner i munnen och den andra in i rumpan.
De möts i mitten.
Jag hade aldrig velat göra det.
Men tids nog, måste vi.
Nyligen var jag med om något illa.
Jag gick för en prostataundersökning.
Ni unga män förstår inte.
Jag hade ingen aning om vad det var i er ålder.
Men när man blir 50 måste man.
Jag trodde alltid att prostataundersökning
var en läkare som använde ett stetoskop…
…för att känna på testiklarna
och se om de slog i rätt takt, eller om det är cancer.
Men så är det inte alls.
Istället kör de upp ett finger i rumphålet på en.
Jag blev helt paff när jag fick veta det.
"Aldrig."
Fattar ni?
Jag blev tvungen att hitta en manlig läkare.
Jag kunde inte låta en söt kvinnlig läkare…
…göra det här.
Kvinnor förstår nog vad jag menar.
Ni vill inte att en manlig läkare ska ta cellprover på er.
Det är ännu mer generande om de är söta.
Det är inte ens din man. Du har ingen aning om varför du bryr dig.
Samma här.
Så jag sökte efter en manlig läkare på nätet.
Jag hittade dr Arkanay.
Jag ringde och bokade tid.
Han såg namnet "Udom Taephanich."
Så han sa, "Herr Note,
när du kommer in, kan du ta med din varor?
Kanske några gåvoset?
De där filtarna, dockorna, muggarna, ta med dem är du snäll."
Och jag sa: "Är du ett fan? Vad kul."
"Nej, min sköterska är det.
Hon älskar dig. Ett stort fan.
En riktig beundrare.
Hon kommer att ha böcker och cd-skivor för dig att signera.
Ta med dina varor."
Så det gjorde jag.
När jag kom mötte hon mig på parkeringen.
Ni vet när en beundrare träffar kändisen de är förälskade i?
Hon kunde inte stå still. "Note!"
Hon sa "Note" med gäll röst.
Så vi tog bilder. Hon fick varorna
och min autograf och allt.
Allt en beundrare vill ha. Hon var överlycklig.
Hon tog med mig till undersökningsrummet.
Det var inte särskilt stort.
Den sortens rum man skulle förvänta sig.
Sen bad de mig ta av byxorna.
Så jag tog av mig byxorna, men hade kvar tröjan.
De bad mig lägga mig
med armarna runt knäna.
Wow. Det var stor förväntan i rummet.
Det här ska ni veta.
Jag vill att ni ska känna sympati med mig.
Det är en helt ny upplevelse för mig att göra stand-up nu.
Vanligen när jag gör stand-up ser jag publiken skratta
eller kan se deras uttryck så jag vet om de fattar skämten.
Föreställ er min situation.
När jag tittar ner nu är det bara jämmer och elände.
Det enda jag ser är ögon.
Och det enda de gör
är att följa mig från sida till sida.
Ögonen sticker inte ut och visar om ni fattat skämtet.
Det är svårt nog att få folk att skratta.
Men det är mycket svårare när folk skrattar, fast döljer det.
"Nej, vi visar det inte för dig."
Just nu ser jag bara… Som den här tjejen här.
Det enda jag ser är ögon och…
Hon är likgiltig.
Skrämmande.
Så snälla, när jag ber om något, svara på det.
Bara lite grann.
Låt mig förstå att ni fattar skämtet.
Just det, precis så.
Väldigt snällt. Tack ska ni ha.
Det var bättre.
Så läkaren sa åt mig att lägga mig med armarna runt knäna.
Föreställ er att jag inte har byxor. Här är mitt rumphål.
Jag låg i den ställningen.
Jag var nervös för att något skulle in i mitt rumphål.
Sen hörde jag ljudet av latexhandskar som smällde.
Vid det laget trodde jag att läkaren
redan hade smort in vaselin.
Det var först då jag insåg…
…att rummet var tyst.
Och jag insåg att det inte bara var jag och läkaren i rummet.
Jag kunde känna av
en slags energi i rummet,
en mycket stark energi.
Såhär låg jag och kände av att det inte bara var läkaren där.
Någonting utsöndrade mycket stark energi.
Så jag blickade ditåt.
Där stod hon: min beundrare.
Min beundrare stod mycket nära mitt rumphål.
På armlängds avstånd.
Hon var uppspelt som en beundrare!
Kan ni föreställa er?
Det borde inte få hända.
Så jag skylde min rumpa.
"Vänta, doktorn."
"Vad är det?"
"Det här känns olämpligt."
"Vad då?"
"Sköterskan där borta."
Han sa: "Kom igen. Hon är ett fan. Låt henne se på."
Ett fan borde väl inte se något sådant?
Alltså,
om mitt rumphål var ett öga,
skulle vi haft direkt ögonkontakt.
Ett fan borde inte få se något sådant.
Jag vet inte vad hennes uppfattning var om mig innan det här.
Vad hon minns mig från.
Men när ett fan har sett ens rumphål,
ens håriga rumphål…
Föreställ er det här.
Säg att du är ett fan av Nont Tanont,
Tik Jetsadaporn,
eller kanske Nadech.
Och du,
du var en sköterska
och Nont Tanonts rumphål var rakt framför dig.
Har man sett något sådant blir det som en inbränd sinnesbild.
Och nästa gång du går på hans konsert,
eller går förbi honom i ett varuhus,
kommer du inte bara att se Nont Tanont,
utan du kommer att se Nont Tanont och hans håriga rumphål.
Hans låtar kommer aldrig att låta likadant igen.
Jag sa: "Nej, doktorn, såhär får det inte gå till.
Kan du be henne att gå?"
"Hur ska vi göra det här då? Vem ska hålla vaselinet?"
Jag sa: "Det fixar vi två nog.
Här. Stoppa din hand i det. Här."
Sköterskan fnittrade
medan hon gick ut.
Jag vet inte om hon filmade allt.
Efter att dr Arkanay smort på salva,
stoppade han upp sitt finger i min rumpa.
Herregud.
Det här hålet har alltid varit en utgång.
Det är enkelriktat.
Inget har stoppats in i motsatt riktning.
När han satte igång sa jag: "Aj!"
Det var så obekvämt.
Det var inte alls lätt.
När den gled in sa han: "Slappna av.
Andas ut långsamt. Det är alltid värst första gången."
Sen tryckte han in det hela vägen in.
Milda makter! Det kom tårar ur ögonen på mig.
Han tryckte in det.
Och sen rörde han runt på sitt finger.
En prostata är som en cashewnöt.
Det finns två stycken.
Läkaren känner efter för knölar.
Hittar man knölar finns det risk för cancer.
Man kan behöva opereras.
Läkaren gnuggade runt med fingret. Det var obekvämt och smärtsamt.
Och ännu viktigare, det var känsligt.
Tårarna flödade, men det var glädjetårar.
Det väckte liv i den sida av mig som är gay.
Jag ville nästan att han skulle fortsätta.
Jag är bara ärlig.
Läkaren fortsatte att röra fingret
och sade några ord på engelska, förklarade det ena och det andra.
Jag ville inte att det skulle ta slut.
Det var undermedvetet.
När han började dra ut det, tog jag instinktivt tag i hans handled.
Jag hörde den där låten från TikTok.
Okej. Vi har pratat om sjukdomar.
Nu är det dags att prata om döden.
Jag har frågat mig själv:
"Hur länge måste man leva för att vara helt nöjd med livet
innan man dör?"
Jag funderade på det. Jag skrev ner det på ett papper.
Okej, 65 är en ålder jag är okej med.
Det känns som att jag kan dö med värdighet vid 65.
Man kan fortfarande gå, man har fortfarande gott minne.
Man behöver ingen som vänder på en, tvättar en, matar en.
Man behöver inte massa slangar och grejer.
Jag bryr mig inte riktigt om hur länge jag lever.
Säg att jag skulle få en plakett för att jag levde till 130.
Jag skulle inte veta vad jag skulle göra med den.
Jag bryr mig inte om hur länge jag lever.
Men jag bryr mig om min livskvalitet medan jag lever.
Jag vill inte vara en gammal gubbe
som lever tills han nästan är 80 år.
Som inte kan gå på egen hand och behöver folk som hjälper till med allt.
När man ska gå och rösta
kan man knappt gå.
Man snubblar på allt.
Eller om man leder ett möte
och plötsligt somnar till varje gång man sätter sig.
Eller när det hålls debatter i parlamentet
och man förväntas ge sin förklaring gällande godkännande av budgeten.
Debatten pågår hela natten.
När det är ens tur att svara på frågor
knuffar någon till en…
"Det stämmer inte."
Och sen lämnar man scenen.
Verkligen?
Händer sånt här på andra håll i världen?
Folk debatterade för att hitta svar.
Och det enda du kan säga är: "Det är inte sant"?
Om det är såhär det är att bli gammal, tackar jag nej.
Så jag är nog okej med att dö vid 65.
Då har jag bara 11 år kvar.
Jag är 54 just nu.
Bara 11 år kvar på jorden.
Av de där 11 åren kan vi genast stryka ett av dem.
Vi kan säga att det året blir…
…poänglöst.
Det gör nog alla:
lägger tid på poänglösa saker.
Till exempel:
som att sitta och bläddra igenom Netflix.
Vid kl. 21.00, innan läggdags, tänker vi:
"Nu ska vi se en film.
Men bara en, annars försover vi oss."
Det första vi ser är topplistan.
"Dem har jag redan sett.
Gangubai, sett.
Jag har sett allihop." Så vi fortsätter bläddra.
Fortfarande inte hittat något. Okej.
"Populärt." Vad är populärt nu? Vi tar en titt.
Den vill jag inte se.
Den är för spännande. Då kan jag inte sova.
Inga skräckfilmer. Henne gillar jag inte.
Så vi bläddrar vidare.
Nu är vi vid Oscars-filmerna.
Det är bara gamla filmer. Filmer som vunnit Oscars under åren.
Så vi bläddrar vidare.
Vi har ännu inte valt någon film.
Vi kollar K-drama-serier.
De som har huvudrollerna är snygga. Okej. "K-drama."
De ser bra ut, men är för långa.
De flesta är serier.
Om vi börjar tittar kommer vi att fastna
och då är vi illa ute.
Vi blir sena till jobbet imorgon.
De sparar vi till långhelger.
Så vi bläddrar vidare. Kan fortfarande inte bestämma oss.
Så det här blir sista lösningen:
"Min lista."
Vi tar en titt. Oj, jag har sparat så många.
Nu ska vi se här.
Ska jag se den här?
Kan fortfarande inte fatta ett beslut.
Till slut säger vi, okej.
Vi "Fortsätter titta",
och börjar titta där vi slutade.
Nu när vi bestämt oss börjar vi att titta.
Ingen aning om vad som pågår.
Vi vet inte riktigt var vi slutade. Vi har sett på för mycket.
Vi minns inte vad som hände tidigare.
Okej, då börjar vi om från början. Tillbaka till första avsnittet.
Nu när vi ska börja titta…
…somnar vi. Med fjärrkontrollen i handen.
Det här är poänglös tid.
Men ännu mer poänglös tid är den tid vi lägger på
att bläddra igenom mobilen och snokar på andra.
Jaså, jaså.
Det är mycket tid varje dag.
Glöm TikTok och allt det.
Bara den tid man lägger på att titta på Engfa…
Och alla andra som dansar så.
Man kan inte sluta titta.
Särskilt inte på Instagram.
På Instagram ser man
kändisar som dyker upp
så man kan välja vilket liv man vill snoka i idag.
Okej, det här. Va?
Är hon gravid? Vem är pappan?
Jaha, de förlovade sig här.
Jäklar vad rik hennes man är. Vem är han? Låt mig se.
Jaha, han här.
Okej, vi går tillbaka. Var förlovade de sig?
Wow de firade smekmånad på den här resorten.
Jag sparar den så jag kan åka dit senare.
De beställde tårtan härifrån. Så chic.
Vad har hon på sig? Jag beställer det med.
Och skorna då? Amina Muaddi.
Amina Muaddi? Vad är det för märke?
Låter som någon som säljer kyckling biryani.
Amina Muaddi? Är det ett märke?
Så man googlar det och där ser man:
Amina Muaddi.
När man googlar får man se annonserna med.
Den kostar 1 850 baht på Lazada.
Shopee, 815 baht. Inte illa.
Man går vidare. Man öppnar Shopee, och där är den.
Amina Muaddi dyker upp.
Men under skorna ser man "liknande artiklar".
Ingen tid att förlora. Man kollar förslagen
och ser myggsmällor.
På vilket sätt är de liknande?
Sen minns man
att man tittade på en myggsmälla förra veckan.
Man tittade bara på den.
Men nu kostar den bara 199 baht.
Och det är en ny modell som man kan ställa i en laddare,
och så tänds den lila lampan.
Det betyder att medan den laddas lockar den också till sig myggor.
Och när den är fulladdad kan man börja svinga och döda allt.
Den är ett måste.
Så man lägger den i korgen.
Nu är man nöjd. Men så står det: "Köp två, få 15 % rabatt."
Det kan man inte låta bli.
Rabatten är ju där.
Okej, låt mig kolla vidare.
Samma butik. Nu ska vi se. "Liknande artiklar."
Klistriga flugfällor.
Klistriga flugfällor och 100 ark för 150 baht.
Det är strax över en baht per styck.
Varför vänta på rean?
Jag kan köpa den nu och få rabatt.
Den hamnar i korgen. Nu har man två varor.
Sen står det: "Köp tre, få gratis leverans."
Vad väntar man på? Så man shoppar vidare.
Nästa vara kommer inte vara något man vill ha.
Det är bara för att fylla tomheten inom en.
Man bläddrar vidare.
Man ser en pormaskborttagare.
Va? Och det medföljer en laddare för 99 baht.
Galenskap. De brukar kosta tusen. Eller åtminstone 500 eller 300.
Men den kostar 99 baht. Plötsligt känner man pormaskarna.
Man lägger till den tredje varan. Nu är man nöjd.
Det är en kvinnas liv. Nu kan ni sova i frid.
Men köpte ni skorna?
Grejen med kvinnor är att när de vill ha nåt och inte har det,
är det som ett hål i deras hjärta.
De känner att det saknas något på fötterna.
Det är nåt som fattas, men de vet inte vad.
Något namn dyker upp. De frågar en vän:
"Vet du något om namnet Amina-någonting?"
Vänner frågar: "Vem gör inte det?"
"Kolla här. Det är Mo Amena."
"Hon är superkänd. Hon var gift två gånger:
först med en kille, sen med en butch.
Hennes butch är visst bättre." "Hur då? Det tar vi reda på."
Och så fortsätter det.
Men skorna då?
Det här är poänglös tid.
Det allra mest poänglösa som jag lägger tid på
är videor där de klämmer finnar.
"Mina favoriter."
Börja aldrig med det. Tro mig.
Det finns ingen återvändo.
För de som inte vet, är det klipp
som inramats med rosblad.
Varför rosor? Kanske för att tona ner det aggressiva.
Det är klipp på folk
som helt vårdslöst klämmer finnar.
En närbild på finnar som kläms på ansiktet, näsan, hakan.
Man har zoomat in på finnarna.
En tredimensionell bild.
Med alla möjliga sorters finnar.
Det kan vara pormaskar… Och inga vanliga pormaskar.
De här är verkligen mörka.
Tänk er hud som en övermogen jackfrukt med svarta taggar som knycklats ihop.
Man tänker: "Det är inte möjligt, det här kan inte vara sant."
De använder en nål för att sticka hål på finnen.
Sen klämmer dem den med händerna eller med ett verktyg.
Medan de klämmer dem
ser man finnarna sippra ut som dussintals maskar.
Och vissa är stora.
Men inte vanliga stora.
Herregud.
De är stora som ens fotknölar. Så stora.
De använder en skalpell för att skära upp huden.
Sen exploderar den som ett löskokt ägg.
När man ser den långsamt sippra ut vill man bara kräkas.
Mina anställda tittar på dem och jag kallar dem sjukhuvuden.
"Ni är alla sjukhuvuden."
Medan jag skällde ut dem läste jag på varför folk vill se på dem.
Jag kunde inte skälla utan att veta hur det började.
Det började med en kvinnlig läkare i USA som arbetar med varbölder.
I andra länder omfattas dessa estetiska ingrepp
inte av deras allmänna sjukvård.
Ni vet?
De hemlösa eller de med låg inkomst
har inte råd med dessa tjänster.
Så läkaren erbjuder gratis vård.
I utbyte filmar hon det och lägger ut det på internet.
Vad får läkaren?
Hon får tittare.
I en intervju sa hon
att hennes klipp får en miljon visningar på några dagar.
Hon har fem eller sex miljoner följare.
Alltså är vi inte de enda sjukhuvudena här.
Så jag frågade mig själv:
hur känns det när jag ser på det?
Varför ser jag på det?
Det är väl samma känsla som jag får när jag äter ugnsstekta babylonsniglar.
Med sniglarna tar vi en tandpetare, stoppar in den i skalet
och försöker peta ut köttet i en bit.
Alltihop. Den svarta avföringen där bak med.
Trots att man inte äter avföringen, måste man få ut allt helt perfekt.
Precis som när de klämmer finnar och finnen bara är halvvägs ute.
"Det får bli bättre nästa gång."
Det är så otroligt spännande och man kan inte sluta titta.
Plötsligt har det gått en timme.
Jag fördjupade mig i de riktigt grova grejerna,
som att plocka bort inåtväxande naglar.
De av er som inte sett det tänker säkert: "Usch."
Men tro mig. När ni har gått och kan titta på mobilen
är det kört för er.
Det är bortkastad tid.
Jag räknar bort ett år, så nu har jag tio år kvar.
Räknat i dagar blir det…
…3 650 dagar.
Vi kan säga att vi sover 30 procent av den tiden.
Då har vi bara 2 555 dagar kvar.
Det drabbade mig hårt när jag insåg att det var all tid jag har kvar.
Hur ska jag tillbringa tiden?
Jag skrev en lista på saker jag vill göra.
Det är ena sidan.
Och sånt jag inte vill göra och känna är bortkastad tid.
De saker jag inte vill göra mer. Vad är det?
Jag går inte på födelsedagsfester mer.
Jag är så trött på dem.
Jag föddes för 54 år sen.
Jag har aldrig haft en födelsedagsfest för mig själv.
När jag var liten var vi för fattiga.
När jag blev äldre höll folk fest åt mig.
Det var aldrig kul
när de tog fram tårtan och bad mig önska något.
Jag önskar alltid att de ska sluta med överraskningarna.
Inget överraskar mig mer.
Hur ska jag bli överraskad
när jag blir utbjuden på middag varje gång min födelsedag närmar sig?
Bordet är ovanligt stort. Fler än vanligt dyker upp.
Och medan vi äter släcks lamporna.
De kommer ut med tårtan och sjunger: Har den äran…
Det låter aldrig bra.
Det är alltid falskt, aldrig i samklang.
De fulla skrålar…
Så högljudda.
Sen sätter de tårtan framför mig.
En fläkt blåser.
Ljusen släcks.
Medan de tänder ljusen på nytt står jag där och väntar.
De frågar: "Vem har en tändare? Kom hit."
Och när de tänder det ena, släcks det andra.
Mycket irriterande.
Sen blåser jag ut ljusen.
Det är inte alls spännande.
Och värre blir det om man är på en stor restaurang
där folk delar födelsedagar.
Det är så pinsamt. Bordet sjunger: Ha den äran idag,
och bandet spelar låten.
Sen börjar nästa bord sjunga: Ha den äran idag,
och sen börjar nästa: Ha den äran…
Fem födelsedagsbord. Jag fattar inte.
Är det inte synd om bandet
som upprepade gånger måste spela samma jäkla låt?
Blir de inte trötta på det? Och varför ber man om en gång till?
Räckte det inte första gången?
Nu räcker det med födelsedagar. Låt oss snacka bröllop.
De går jag inte heller på.
Skicka inte ens inbjudan till mig.
Min personal vet mycket väl att jag inte går på bröllop.
Men istället
skickar jag pengagåvor.
För ni förstår,
jag ska vara ärlig.
Jag är aldrig glad för de nygifta.
Jag är avundsjuk på dem.
För ni fick som ni ville.
Ni är nöjda med livet.
Ni har hittat er själsfrände.
Men jag då?
Jag går på ert bröllop, ger er mina pengar
så att jag kan må dåligt
på er bröllopsmottagning.
Det är helt ovettigt. Jag måste se på er bröllopspresentation,
om hur ni träffades, förälskade er, hela historien.
Sen förlovade ni er framför Eiffeltornet.
I videorna är kvinnan helt aningslös.
Så fan heller. Varför har hon då klänning med släp?
Fattar ni?
Jag är trött på det.
Förra bröllopet jag gick på, som troligen blir det sista,
var Toon och Kois bröllop.
Jag gick för att jag älskar dem.
Min kärlek är villkorslös för dem.
Jag blev tilldelad
att vara ansvarig för scenen och sånt,
och att fungera som toastmaster.
Så,
på eftermiddagen
hölls det en vattenceremoni för att välsigna brudparet.
Det var många gäster, viktiga människor och nära vänner.
Det var ungefär lika många som här.
Som den här gruppen.
De satt precis som ni.
Namnen lästes upp och det var kända människor.
De var från musikbranschen,
politiker och även kända konstnärer.
"Herr Aed Carabao, kom till scenen
för att hälla vatten och bidra med visdomsord till de nygifta."
Jag trodde inte att de skulle läsa upp mitt namn
eftersom jag inte stod på listan.
Jag stod bara och gjorde mig grej vid scenen.
"Udom Taephanich, kom till scenen för att hälla vatten och dela visdomsord."
Jag tänkte: "Nej.
Nej, det är bra, tack."
Jag är övertygad om att man inte ska ge andra vad man inte har.
Vad har jag för visdomsord att erbjuda? Inga.
Så jag sa: "Nej, det är bra."
"Herr Udom Taephanich, kom till scenen."
Sen kom en kort tystnad.
"Gå vidare till de andra."
Jag låtsades som inget.
"Herr Udom Taephanich, vänligen kom till scenen."
Toon och Koi var här. Här var kuddarna de vilade armarna på.
Och de lade sina händer här
så man kunde hälla vatten på dem.
Händerna var bleka, som att naglarna lossnade.
Jag tänkte: "Fan också." Sen började jag.
Folk såg på, precis som ni gör.
Jag sa:
"Toon."
Toon väntade på mina visdomsord. Det gjorde de båda.
Jag sa: "Toon. Jag har inga visdomsord att dela.
Men saken är
att jag ville önska dig lycka,
men ni är ju redan lyckliga.
Ni är perfekta ihop.
Du har en god och vacker fru.
Nu passar bra ihop.
Nu har status, berömmelse, prestige, visdom.
Ni trivs i varandras sällskap.
Ni är båda snygga. Ni passar perfekt ihop.
Och jag? Se på mig.
Toon, jag är övertygad om att man inte ska ge andra vad man inte har.
Annars är jag ju som en tjockis som försöker lära någon
hur man blir smal.
Fattar du?"
Toon bara:
"Vad ska vi göra nu då?"
Jag sa: "Okej, jag har en idé.
Ni två kan väl ge mig era visdomsord?"
Fotografen lyckades fånga just det ögonblicket.
Det var inte alls planerat. Det skedde på riktigt.
Toon var inledningsvis obekväm, men till slut sa han:
"Note, jag hoppas att
du hittar rätt person för dig en dag."
Vi var alla förvirrade.
Ser ni.
Även när man dricker en klunk vatten slutar folk inte att stirra på en.
Ni ska verkligen få valuta för pengarna, va?
Köpte du dockan?
Gulligt. Får jag se?
Så gullig. Titta.
Är den till mig? Tack.
Jag vill också ha en.
Just precis nu, medan jag pratade…
När jag är på scenen och ser nån jag känner,
blir jag distraherad
och tappar fokus, glömmer vad jag skulle säga.
Jag såg precis Tony Jaa, nånstans häromkring.
Här, va? Var är Tony Jaa?
Där är han! Tony Jaa. Jag har saknat dig.
Tack för att du kom. En applåd för min favorit.
Han är bäst.
Jag besökte Tony Jaa i hans hem.
Hur länge sen var det?
Det här blir en lång historia.
Ni kommer alla hem sent.
Det kommer jag aldrig att glömma.
-Ja… -Såhär var det.
Det är inte så roligt. Det är lite personligt.
Okej. Jag berättar fort.
Tony Jaa bjöd in mig på middag
och jag ville se hur han bor.
Jag ville se hans hem. Så vi bokade in middagen.
Vi bjöd med Singto Numchok och Kong Huayrai.
Vi tre åt middag hemma hos Tony Jaa.
Vi såg fram emot det.
Det var en tid i mitt liv
då jag verkligen ville ha en flickvän.
Ni vet?
Jag var så desperat att min personal höll ett möte
om hur de skulle lösa det.
Det var cirka 15 personer i mötet.
"Du måste gå med i Tinder.
Svep höger och vänster." De lärde mig hur man gör.
"Låt mig skapa ett premiumkonto åt dig."
Jag hade aldrig använt de apparna, jag hade inte ens TikTok.
Min personal skapade samma konton som jag har idag.
De sa: "Var så god, skapa en profil."
"Vad ska jag ladda upp?"
"Tre bilder. Vi väljer några bra åt dig."
De valde några coola foton.
"Okej då."
Sen sa de: "Det finns olika ålderskategorier."
"Vilken ålderskategori tillhör jag?"
Så de visade mig. "Du tillhör 50-årsåldern."
Jag svepte mig igenom profilerna och sa: "Jösses."
Vid det här laget kommer jag att matcha med pensionärer.
Det var inte bra. Så jag sa: "Det här funkar aldrig."
"Jo, det verkar rätt", sa de.
-Vad menar de med det? -Det är inte rätt.
Det vore kanske okej om jag var en gammal tant.
Jag sa: "Hur ska jag matcha med nån här?"
De sa: "Vi skaffar en premiumuppgradering så vi får se deras profiler först.
Sen kan du se om du gillar dem.
I så fall sveper du och matchar."
Och när jag satte igång protesterade en annan anställd:
"Nej, utsätt inte chefen för det.
Hur vet vi att tjejerna verkligen är okej?
Alltså, hon kan se ung ut…
Vi kan säga lite över 30.
Men när du inleder ett samtal, vad ska du göra
om hon för det första inte tror på att det är du?"
"Okej."
Vi tänker oss att det hände er.
Ni sveper och ni ser Note Udom med ett sexpack.
Säg att ni matchade med Note Udom
och han inleder ett samtal.
"Hej." "Vem är det här?"
"Det är Note Udom." "Dra åt helvete."
"Jävlas inte med mig. Såhär skulle Note aldrig hålla på.
Är du nån bedragare?"
Fattar ni vad jag menar?
Så jag sa: "Jag kan ringa videosamtal så de ser mig.
Vi kan bara ringa dem om de inte köper det."
Personalen sa: "Vi vet inte om de… Tänk om du säger nåt…
Tänk om de spelar in samtalet
och lägger ut det på internet eller utpressar dig med det?"
"Jag är inte rädd för det." De sa: "Vem vet?
Tänk om du av misstag skulle skicka en bild på din pitt?"
Vem, jag?
Självklart.
Verkligen. Det är min bästa sida.
Personalen insisterade: "Nej, så kan du inte göra.
Du får inte använda appar. Vi provar nåt annat."
De visade mig en sida: "PlayQpid."
Ni har säkert hört om den.
Det är en diskret dejtingsida för de som söker kärlek.
Det finns inlägg för alla där,
som visar vad de gillar och sånt.
Så min personal gick igenom alla.
"Kolla här. Nyss fyllt 30 år.
Den här.
Hon ser ut som en bra matchning.
Hon gillar personer med humor.
Mogen och omhändertagande."
Det låter som jag.
Det stod också: "Hon föredrar någon som är längre än 172 cm."
Det kvittar. Vi kan testa.
Jag kan lägga något i skorna eller stå på tå.
Så jag sa åt min personal:
"Skicka ett meddelande till henne."
Min anställde, Nell, skickade ett meddelande.
"Hej. jag såg ditt inlägg."
Och så vidare.
"Jag ser att du letar efter nån. Jag har nån.
Han är som en bror för mig.
Han vill gärna lära känna dig
och han tror att du är vad han söker.
Skulle du vara intresserad?"
Sånt där.
Hon svarade och frågade vem jag var.
Så Nell berättade att det är Note, Udom Taephanich.
Hon trodde inte på honom.
Hon sa: "Snälla, försök inte lura mig."
Så Nell sa:
"Chefen, vi ringer ett videosamtal."
Hon svarade
och såg mitt ansikte på skärmen.
Om ni bara kunnat se hennes reaktion.
Hon sa: "Hur kan jag hjälpa dig?"
Jag sa: "Nej, jag vill bara lära känna dig."
"Jaha,
varför då?"
Så jag kan inte säga att jag vill vara hennes kille. För framfusigt.
Så jag sa: "Vi kan lära känna varann som vänner."
Hon sa: "Okej."
Hon var chockad och hon…
…stammade.
Så jag sa:
"Om du kan, bjuder jag gärna på middag.
Så vi kan lära känna varann. När är du ledig?"
Hon fick bestämma.
Hon kanske ännu var chockad för hon sa:
"Jag är ledig ikväll."
Strålande. Hon var med på noterna.
Jag kunde inte säga nej eller spela svårfångad.
Så jag sa: "Fantastiskt. Vi träffas ikväll.
Ska jag hämta dig, eller…"
"Jag kan möta dig där", sa hon.
Det fanns viss tvekan i samtalet.
Men det gjorde inget.
Vi enades om att ses utanför mitt kontor.
När jag bestämde det,
hade jag helt glömt
att jag hade bokat in nåt annat samma kväll,
nämligen middagen
med Tony Jaa.
Ni vet?
Det är svårt att få till en middag med Tony Jaa.
Vi är alla så upptagna och Tony Jaa är alltid utomlands.
Vi har träffats flera gånger tidigare. Men just den kvällen
ville hans fru och svärmor laga en nordöstlig middag åt oss.
De vet att jag är från Surin, vi är från samma provins.
När jag mindes det
frågade jag henne innan vi lade på: "Bara en fråga."
"Skulle det gå bra, vid middagen ikväll,
om mina vänner också var där?
Det är inget seriöst. Vi ska bara hänga."
Det kändes bra. Inte för romantiskt.
Hon kunde få träffa mina vänner.
Det var hon okej med.
Hon sa: "Visst, inga problem."
Men hon visste inte vilka vänner.
Så vi möttes utanför mitt kontor.
"Du kan parkera under trädet." Jag mötte henne på gatan.
När jag öppnade dörren åt henne
kom hon ut och bara…
"Så,
var är kamerorna?"
"Det finns inga kameror. Verkligen inte. Tro mig.
Jag vill verkligen bara lära känna dig."
Hon sa: "Jaha, okej.
Så det här är inget spratt?
Är det säkert?"
Sen låste hon bilen och gick över gatan
till mitt kontor.
Jag sa: "Jag bor här. Det är tre våningar.
Jag bor överst. Kontoret är på våning två.
Mötesrummet i botten. Mamma bor här också.
Där är min mammas hus."
Jag ville få henne att känna sig välkommen.
Sen sa jag: "Vi väntar på mina vänner.
De ska följa med oss."
Så vi stod där tillsammans och kände oss obekväma.
Jag samtalade, frågade henne saker.
Medan jag pratade hade hon inte helt hämtat sig från chocken.
Sen kom Kong Huayrai.
Han klev ur sin bil.
"Hallå där.
Note, vem är det här?
Jaha, du stöter på henne."
"Asgrymt.
Skitbra.
Du är hans drömmars tjej."
Sen blev det stökigt.
Som att det inte var nog att träffa Kong Huayrai,
körde Singto Numchok upp i sin bil.
"Hej, Note. Wow."
"Okej, jag ska inte säga något. Jag är artig."
Föreställ er den tjejen. Hur kände hon sig?
Hon var säkert förvirrad.
Så jag sa: "Vi ska hem till en annan vän,
vilket ligger en bit härifrån.
Det är lite svårt att ta sig dit, så vi åker alla i minibussen."
Jag satt här. Hon satt där.
Och där bak satt Singto och Kong.
En annan person som kunde vägen körde.
På vägen dit var tjejen ganska ängslig.
Hon var…
Föreställ er hennes sits.
Vi såg inte oss själva som…
Vi är alla människor.
Jag ville bara lära känna henne.
Jag försökte prata med henne på vägen.
När jag frågade henne något gav hon mig bara korta svar.
Tony Jaas hem låg långt bort.
Det kändes som att vi lämnade stan.
Vägen till hans hus var mycket smal.
Vi körde förbi övergivna hus och en bananodling.
Hon måste säkert ha tänkt:
"De tre jävlarna från DTK
utförde en gruppvåldtäkt ute vid en bananodling."
Men vi försökte få henne att koppla av. Vi skämtade.
Kong sjöng sin nya singel.
Singto nynnade. Vi hade kul.
Men tjejen var stel som en pinne.
Det kändes inte som att det fanns nåt jag kunde göra.
Så vi började närma oss. Jag ringde Tony.
Han frågade: "Var är ni nu?"
Hans hus var lite svårt att hitta.
Vi skulle köra förbi en viss buske.
Så vi parkerade där han sa att hans hus låg.
Föreställ er det här.
Tony Jaas hus är inte ett hus.
Han köpte en lägenhetsbyggnad.
Hela byggnaden.
Jag vet inte hur många rum. Det är en hel byggnad.
Det är som gamla lägenheter där färgen flagnar från väggarna.
Precis som i Buppah Rahtree.
Tony Jaa älskar sånt.
Han köpte det.
Senare frågade vi varför han köpte det.
Han sa att byggnaden ligger vid sjön.
Han älskar utsikten över sjön.
Och han gillar att bo
mystiskt, som en riktig kämpe.
Det var inte ett hem. Det var som en högborg.
Som en slags hemlig mötesplats
där hjältar kan träffas
och man hittar CIA-agenter och James Bond.
Ursprungligen korridorsbostäder. Det fanns massor av rum.
Så han hade rivit alla väggarna.
Så det var pelare överallt i hans hem.
Föreställ er en skolmatsal, från när ni var små,
som hade stora pelare i ett öppet utrymme.
Han behöll väggarna i sovrummen.
Alla andra rummen hade han rivit, förutom badrummen.
Så det var rum och öppna ytor.
Jag hade aldrig sett något liknande förut.
När vi parkerade fattade tjejen ingenting.
Hon var chockad efter att ha träffat oss tre.
Och sen öppnades dörren!
Tony Jaa stod där och bara…
Hon…
Hon måste ha tänkt: "Vad fan är det här?"
Tony Jaa är inte någon man bara får träffa.
Så hon såg honom och sa: "Vad fan?"
Sen sa Tony Jaa…
Han pratade med Singto. De skojade på kambodjanska.
Det fanns ingen hiss så vi fick ta trapporna.
Byggnaden är ganska gammal.
När vi kom till andra våningen
var den full av pelare och öppna ytor.
Och det var ett gym
med kuddar på golvet, för att göra volter på.
Det fanns speglar, stridsutrustning, svärd och lansar.
Det var inte alls som ett hem. Det var ett gym.
Bredvid gymmet låg bönerummet.
Där fanns det ett altare som var 15 meter långt.
Det var stort som två rum.
På altaret fanns statyer av den helige Naga,
alla sorters buddhiststatyer, men ingen Ong-Bak.
Statyerna var placerade på rad.
Massor av rökelse.
Toaletten låg allra längst bak, på andra sidan.
Huset var så utspritt.
Och vad gäller inredningen så har Tony Jaa bott
i så många länder att han bara köpte vad han än gillade.
Så det är ett loft i kinesisk, europeisk och kambodjansk stil.
Angkor Wat, Ankor Thom.
Med lite franska.
Det var en salig röra. Men det är Tony Jaa, så ingen sa nåt.
Efter det
bad vi tjejen att känna sig som hemma,
vilket var helt omöjligt.
Hon satt helt rak i ryggen.
Jag hade reagerat likadant. Men det förstod jag inte då.
Tonys fru kom med maten. Hans svärmor kom också.
Sen rullade Tony Jaa fram en karaokemaskin.
Det fanns en tv så vi började sjunga.
När vi är bland vänner är vi bara oss själva.
Vi sjöng utan att försöka. Kong var halvfull.
Singto med.
Tony Jaa började sjunga och rappa på kambodjanska.
Och han var bra på att dansa som Michael Jackson.
Det kanske ni inte tror. Han gjorde moonwalk i huset.
Helt enastående. Tjejen var fortfarande som en staty.
Hon var säkert helt paff.
Undrade vad hon gjorde där.
Jag trodde inte att hon skulle bli full på första dejten,
men hon kunde inte sluta dricka.
Som: "Drömmer jag? Är det här sant?
Note Udom bjöd ut mig på middag. Sen träffade jag Singto och Kong."
Vi sjöng
och medan vi roade oss hittade vi på en regel:
Vi var tvungna att rappa allt vi ville säga.
Vi spelade beat som är gratis på YouTube.
Vad gör den här kvinnan här?
Sitter bara och pratar med sig själv där
Så jag lämnade över micken till Singto och Kong
Hon var full. Hon försökte fly från vad det än var som pågick.
Hon kom till dejten uppiffad. Nu var håret rufsigt, ansiktet oljigt,
och hon satt där och tänkte: "Händer detta verkligen?"
Men vi såg till att hon var omhändertagen.
Jag pratade med henne.
Men den kvällen var nog för mycket för en första dejt.
Vi hade så kul. Tony, det var en toppenkväll.
Jag vet inte ens hur länge vi stannade.
Sen åkte vi hem.
Vi släppte av tjejen på samma ställe.
Singto och Kong åkte hem.
Jag följde henne till bilen.
När jag stängde dörren sa jag: "Tack för att du kom.
Jag hade jättekul."
Minen i hennes ansikte.
Som att hon sa: "Tycker du att det var kul?"
När hon åkte, smsade jag henne som en gentleman:
"Kör försiktigt."
Hon bor i närheten av Rama II.
Jag smsade igen:
"Var försiktig. Är det mycket trafik vid Rama II?"
Nåt sånt.
Hon tog sig hem.
Vid cirka midnatt smsade jag och önskade henne en god natt.
Hon svarade inte.
Hon kanske var trött.
Nästa morgon skickade jag "god morgon" med några gulliga skämt.
Fortfarande inget.
Jag smsade vid lunch och på kvällen igen.
Då blockade hon mig.
Berömmelse hjälper inte.
Det var en katastrof.
Efter den incidenten höll jag ett personalmöte.
"Vad betyder det här? Berätta."
"Vad hände?" Och alla bara:
"Chefen.
Hon kanske såg…
Hon kanske inte trodde att hon skulle få se er uppföra er sådär.
Du kanske gick för fort fram.
Hon blev säkert chockad."
Det har gått en vecka. Har hon inte repat sig än?
"Det kanske är för att du inte är hennes typ,
men hon vill inte säga det."
Hon kanske tyckte att jag såg äldre ut än hon förväntat sig.
Eller så är jag inte så snygg.
Vi kan bara säga att det inte funkade.
Berömmelsen var inte till hjälp.
Och välsignelserna från Toon hjälpte mig inte ett skit.
Så, som jag sa: inga fler bröllop för mig.
Men jag tänker inte gå på begravningar heller.
Jag är trött på dem. Jag vägrar gå.
Jag tror inte ens att jag tänker gå på min egen begravning.
Det är så trassligt med begravningar.
Det är svårt att hitta parkering.
Särskilt vid Wat That Thong.
Där är det svårare än vid Siam Paragon. Jag fick köra i oändliga cirklar.
Jag klämde in mig vid munkarnas bostäder. Sen skulle jag hitta paviljongen.
Vilken var det? Och jag bar kostym.
Jag skulle visa respekt.
Som kändis var det tvunget.
Jag hade hellre burit ett linne.
Men jag fick leta iklädd kostym.
Jag svettades. Armhålorna var dyngsura.
Och alla paviljonger var olika.
Olika storlekar, utan någon särskild ordning.
Den första låg här, fjärde där, åttonde där borta.
Jag kunde inte hitta rätt.
Det fanns inga skyltar utanför eller foton på de avlidna.
Som: "Här är jag."
Jag visste inte var skyltarna var. När jag kom in
kände folk igen mig.
När jag klev in kom de och mötte mig:
"Herr Note, tack för att du kom. Den här vägen."
De gav mig en plats och sen såg jag fotot. Fan också. Fel lik.
Hur tar jag mig härifrån?
De satte mig längst fram.
Alla hade sett mig. De visste att det var jag.
Jag var tvungen att gå.
De gav mig vatten och tilltugg.
Hur skulle jag berätta?
Hela familjen såg på mig som:
"När lärde vi känna honom?"
Jag låtsades:
"Oj, jag fick ett samtal."
Sen gick jag ut.
På en begravning…
När man blir äldre sätter de en
allra längst fram.
För äldre gäster har de särskilda fåtöljer med lejonben
eller några soffor längst fram.
Säg att ni är gästerna på en begravning.
När jag släpas bort säger jag: "Ingen fara." "Snälla", säger de.
Så jag sätter mig.
Man kan inte resa sig när man sitter längst fram.
Och det är inte fint att sitta med mobilen.
Man förstår inte munkens mässande.
Vad säger de? Ingen aning.
Kan de inte ge en enkel gudstjänst?
Så man sitter där, tom i skallen.
Det är så tråkigt.
Man vill ta fram mobilen och titta på videor där de klämmer finnar.
Det är ju lika sorgligt.
Men nej, det går inte. Vad gör man nu då?
På en annan begravning
utropade de: "Kan herr Note Udom
komma fram och tända ljuset för De tre juvelerna?"
Jag?
Verkligen?
Jag kan inte vare hedersgästen.
Jag hade inte kommit om jag vetat det.
Föreställ er.
Ni är på en begravning.
De kungör:
"Kan herr Note Udom
komma fram till scenen
och tända ljuset för De tre juvelerna?"
Jag går fram.
Jag vet hur jag ska uppföra mig på en begravning.
Jag är som Men in Black. Jag vet att man sörjer.
Så jag gick fram.
De skrattade, precis som ni gör nu.
Jag vet inte vad jag gjorde fel.
Min gylf var uppe. Jag var propert klädd.
Det är ett mysterium.
Jag stod obekvämt framför en bild av Buddha.
Begravningsentreprenören sa i mikrofonen:
"Herr Note Udom, du kan tända ljuset."
Jag viskade: "Var är ljuset? Var är det?"
Han sa direkt in i micken: "Det är en knapp."
Han pekade på en knapp.
Likadan som man ser utanför toaletter. Jag tryckte på den.
Allt var elektriskt. Rökelsen, ljuset.
De tändes.
På samma gång.
Behövde jag göra det? Du kunde nå knappen själv, idiot.
Var det genant? Ja, för fan. Och när jag stod där
hörde jag folk fnissa när jag inte hittade ljuset.
Till och med munkarna höll inne skrattet och dolde sina ansikten med fläktarna.
Jag passar inte in på dystra tillställningar.
Det här förstår jag inte:
På begravningar ber dem en titta på kroppen.
"Kom med den här vägen. Jag ska visa kroppen."
Varför då?
"Ingen annan får se den."
Varför ska jag göra det då?
Pop Areeyas mor kallade på mig: "Kom och se.
Min mors ansikte är fortfarande rosa."
Hon öppnade kistan. Jag bara: "Nej."
Jag vill minnas dem som de var när de levde.
Inte som en kropp som hemsöker mig på kvällarna.
Jag förstår inte vitsen.
Vad är lockelsen med det?
Ett lik med bomullsbollar…
…och smink som…
Särskilt de med skador. Det är svårt att få till sminket.
Alltså de döda får ju inte säga sin åsikt.
Så jag frågade en expert:
"Vad är poängen? När började det här?"
"Det är en lång tradition. Det är så man ska tänka på döden.
Man får se hur döden är."
Jag förstår att man ska tänka på döden, men har någon frågat de döda
om de vill att andra ska se dem sådär?
Föreställ er. Ni behöver inte vara döda.
Alla kvinnor i denna sal:
föreställ er att ni skulle sova utan smink.
Klockan 05.30 kommer det in folk i ert hem.
Ni har en filt över huvudet.
De kommer in och lyfter på filten…
"Låt mig tänka på döden."
Skulle ni gilla det?
Gör inte likadant mot andra då.
Begravningar är fulla av obekväma stunder.
En gång var jag på en begravning för Toni Rakkaens far.
Kandy Rakkaen var där med.
Vi är bekanta.
Jag har stor respekt för deras mor, artisten Banyen Rakkaen.
Begravningen hölls på Wat That Thong.
När jag kom dit uppförde jag mig.
Jag hälsade på dem.
Sen gick jag in till ceremonin.
Det var redan människor där.
Nu började de att ta bilder på mig
och lade ut dem på TikTok.
Sen kom en modig tjej fram…
"Note, får jag ta en selfie?"
På en begravning. Okej då.
Jag försökte ta mig själv samman.
Så vi tog en selfie. Sen kom en till.
Klick. En till kom. "Kan du hålla kameran?"
"Mina armar är stora", sa de.
Sen kom det fler. Gruppen blev större.
"Le inte. Det är en begravning", tänkte jag.
Det gillade de ännu mer. Fler kom.
De ville ha en bild där jag inte log.
Sen sa någon: "Vi går bort dit. Det är för mycket folk här.
Kom hit, det är öppet här. Det blir mer bekvämt."
Var ville de stå? Framför kistan.
Kistan stod där, med alla blommorna.
Där var porträttet av hans döda pappa.
De ville ta bilder där.
Jag visste inte vad jag skulle göra.
"Kom hit, kom."
De ringde till hela släkten.
"Kom hit. Note är här. Vi får sällan träffa honom."
Fyra eller fem personer samlades.
"Hej.
Kandy, kom hit. Toni, kom. Vi väntar på Toni.
Ta den här kameran med. Och den här."
Personen höll så många kameror.
Har de inte en gruppchatt?
Det är ju samma foto.
"Okej. Redo?"
Ett, två, minihjärtan.
Minihjärtan?
Jag visade mer respekt för er far än någon av er.
Hur stora ska minihjärtan vara?
Hur stora ska de vara på en begravning?
Är ni galna?
Det är inte min grej.
Begravningar är inte min grej.
Och de där begravningarna med kransar är konstiga.
Kransar är så dyra.
De jag köper för uppskattade personer eller för andra kändisar
kostar mig 10 000 baht.
Tiotusen för en med färska blommor.
Jag beställer dem från Napasorn vid Pak Khlong Talat.
Jag kan inte köpa billigare. För mitt namn är på dem.
Det vore generande.
Annars hade jag köpt en för 380 baht.
Med silke vikt till dumma påfåglar.
Det är för att namnet står på dem. För om jag kunde
skulle jag belyst priset på dem.
Tiotusen alltså.
Jag gick på en begravning för en känd vän. Ni vet vem.
Kransarna? Det var så många. Det fanns inte plats, från golv till tak.
De fick hyra ett tält till för att få plats med kransarna.
Det räckte inte. De fick hyra fyra tält.
Och det var bara namn från kända personer.
Den dagen stannade jag tills ceremonin var slut.
Jag ville veta vad de skulle göra med kransarna.
Jag filmade, men inte för en dokumentär.
Jag ville verkligen veta. Så jag väntade.
Efteråt, när alla hade gått, kom tempelpojkarna
med tre eller fyra trehjulingar. Vissa hade motor och allt.
De kastade in kransarna i trehjulingarna.
Jag filmade några av namnen.
När de hämtat alla kransarna
dumpades de i stora gula sopcontainrar.
Och de kastade dem såhär:
Jag räknade på det.
Det var 10, 20, 30, 40 000.
Kransar till ett värde av fyra miljoner baht.
Helt i onödan.
Jag älskar vad de gör på Wat Cholpratarn Rangsarit.
De tar inte emot kransar.
De tar bara fläktar.
Jag var där.
Fläktar överallt.
Säkert fler än i en fläktbutik.
Om alla var påslagna skulle peruken säkert flyga av.
Nu räcker det med begravningar.
Gravstädningsdagen. De går jag inte heller på.
Jag sa till mamma att Udom Taephanich inte går på fler.
För mig är gravstädningsdagen
en dag då familjer som inte står ut med varann
tvingas tillsammans
på en vedervärdig plats
i tryckande hetta,
ätandes förfärlig mat.
Det är illa nog att behöva gå till graven.
Min far dog när jag var sex.
För att komma till graven måste vi åka förbi en sockerrörsgård.
Det är ingen tjusig grav.
Vi var fattiga.
Så graven ligger bakom sockerrörsgården i Ban Beung, Chonburi.
Det är förfärligt att köra ut dit från Bangkok.
Sen måste man köra genom odlingar. Dammigt.
De rika har sina gravar på tjusiga platser…
…nere vid vattnet, i bergen eller kullarna.
Somliga lika stora som scenen.
Min pappas är liten.
Vägen är så dammig.
Och man riskerar att parkera på nåns grav.
De ligger så nära varann
att man måste parkera på gatan och sen gå ute i solen.
Det finns ingen skugga.
Inte ett enda träd. Det är hett. Vi behöver ett tält.
Så vi sätter upp ett tält vi hyrt för att få lite skugga.
Och tältet får inte vara stort annars kommer det skugga på andras gravar.
De kan bli sura.
Så hela familjen packar in sig
under ett litet tält i hettan.
Och där är graven som ser ut att vara ypperligt omhändertagen.
Gräs började magiskt växa bara dagar tidigare.
Egentligen satte vi in gräs.
Väldigt nyligen.
Vi målade också om gravstenen så den ser ut
att vara omhändertagen.
När den i själva verket bara står ute i solen resten av året.
Han har säkert en djup solbränna nu.
Det finns inget gräs där,
inte ett enda snäckskal.
Det är tradition att sprida snäckskal.
Så, det är en väldigt varm dag.
Otroligt varmt. Vad gör jag där?
Och människor som hatar varann har inte haft någon kontakt.
De måste dela tält i värmen med fyrverkerier som i bakgrunden låter…
Familjemedlemmarna som hatar varann börjar prata med särskild ton,
på ett passivt-aggressivt sätt…
"Har din grabb inte jobb än?"
"Det går bra för mitt barn utomlands."
"Vad är din lön?" "Vad kör du för bil?"
"Japansk bil? Jag kör europeisk. Tunga dörrar."
Det börjar hetta till och exploderar snart.
Att vara i samma tält
som nån man hatar på gravstädningsdagen
är obekvämt. Så vad gör man?
Man tänder fyrverkerier.
På gravstädningsdagen tänder man fyrverkerier.
Att tända fyrverkerier är…
Jag har aldrig sett någon tända fyrverkerier på ett avslappnat sätt.
Det är inte som…
Den som gör det bara…
"Nej, gör du det."
Ingen gillar det.
Och när den är tänd måste man springa
och hålla för öronen.
Ljudet ska vara starkt, men sen håller man för öronen.
Luften är full av svavel och papper.
Det bränner i näsan. Vad är poängen med det här?
Så är det bara.
Fyrverkeritillverkare, kan ni inte bara utveckla fjärrkontroller?
Världen skulle bli en bättre plats.
Och varför måste de vara så stora?
Jag säger: "Vi borde köpa en liten. En tårta med 100."
Klart.
De säger: "Då får man inga lyckonummer.
Vi behöver minst 500 för att få lyckonummer till lotto."
Mamma använder inte längre vanlig rökelse.
När man tänder de hon använder
kommer det fram lyckonummer.
Sen spelar hon på lotto med dem.
Jag frågade: "Varför har vi fyrverkerier?" "Så pappa vet att vi är här."
"Men pappa är ett spöke.
Hur skulle han inte veta det? Är vi ens far och son längre?"
"Säg inte så.
Poängen är att fyrverkerier är som att kalla på honom
för att komma och äta med oss."
"Hur vet du att pappa äter?
Ser du alla gravarna ingen besöker? Tänk om de kommer och äter vår mat?"
"Och pappa gillar fin mat och sprit.
Han äter säkert borta vid den där stora graven.
Han har smak.
Han skulle inte sitta här och äta torr kyckling."
"Varför måste jag vara här?"
"För du har kinesiskt blod. Du heter Taephanich.
Alla Taephanich har kinesiska namn.
Din pappa heter Toh Kim.
Din farbror Toh Kai.
Och sen är det Toh Leng, Toh Song, Toh allt möjligt."
Så jag frågade: "Men jag då?"
Hon sa: "Du heter Toh Tuek Tuek."
Så jag har slutat med begravningar.
Inga fler gravstädningsdagar.
Jag tänker inte heller sitta vid kockens bord mer.
Kockens bord är som omakase.
Omakase betyder
att man litar på kocken.
Så allt är deras val.
Vid omakase får de välja maten, eftersom man inte vill själv.
Val av mat kan leda till gräl
med ens partner.
De som har partners vet.
"Vad ska vi äta?"
Flickan säger: "Vad som helst."
Jag har pratat om det förr. "Vad som helst" kan orsaka krig.
Så vid omakase behöver man inte välja.
Kocken får bestämma.
Jag hade en gång en tanke
om hur man löser det här problemet med "vad som helst".
Det vore bra om 7-Eleven hade färdiga rätter
helt utan etiketter.
Man vet inte vad som finns i dem.
Ett mysterium.
Man ser inte vad det är.
Så när partner säger: "Vad som helst", kan man bara ta en låda
och så måste de äta det.
Okej, vid omakase får kocken välja mat åt en.
Men kockar vill inte längre bara laga mat.
De vill också göra Ted Talks.
De vill berätta historier.
Många historier.
De har mycket att berätta.
När jag äter ute vill jag bara äta och bli klar.
Men om jag äter omakase måste jag vänta länge.
De måste förklara saker.
Det är så många bord, men de fokuserar bara på mig.
Kocken sa: "Herr Note,
det här är iberiskt fläsk."
Jag kände mig dum. Jag fick kolla upp det.
Vad fasen är iberiskt fläsk?
Kommer det från aboriginerna?
Det hör inte samman. Det är bara dyrt fläsk.
"Iberiska grisar är svåra att avla. Mycket dyra.
Det tog över ett år att lufttorka det här benet.
Låt det smaka, herr Note.
Oroa dig inte för fettet
för grisen är från vår egen gård
ute på den engelska landsbygden.
Våra grisar äter vetekli av högsta kvalitet.
Och vi blandar det med salt från Himalaya.
Högsta kvalitet. Vi blandar in det i grisarnas mat."
"Varför behöver ni lägga salt i det?"
"Grisarna känner smaken av saltet.
När grisarna äter maten blir de törstiga."
"Och?"
"Vi har en damm uppe på en kulle.
Man måste vandra upp från kullens fot
ungefär en kilometer bort.
Så vi lär grisarna att efter måltiden
måste de gå upp för kullen
och dricka från dammen."
"Och?"
"Efter att de druckit blir de hungriga och måste gå ner igen för att äta.
Sen går de upp igen, ännu en kilometer.
Så vårt fläsk, som den här,
saknar helt fett, eftersom grisarna fått ständig motion."
Varför berättar ni det?
Skulle det göra maten godare?
Du syndar, din idiot.
Karma kommer att straffa dig.
Nästa gång du skiter på en PTT-bensinmack
kommer allt toapapper och vasken att vara på Bangchak-bensinmacken.
Vid en annan kockens bord är kocken berömd.
Han arbetar på Workpoint.
"Herr Note, det här är vulkanisk havsabborre.
Och jag är den här fiskens enda varumärkesambassadör i Thailand.
Jag måste berätta att de kommer från en högkvalitativ odling."
Det är deras egen odling igen.
"Vi odlar dem i en vulkankrater i Indonesien."
Jag försökte inte jäklas med honom när jag frågade:
"Varför så långt bort?"
"Herr Note, det är inte farligt, för det är en utslocknad vulkan.
Sjön i kratern har bildats av regnet.
Det finns många mineraler runt en vulkan
så våra havsabborrar odlas i mineralrikt vatten."
"Vad får de att äta?"
"De får äta döda vulkaniska havsabborrar
som har torkats och malts ner till pulver.
Så ekosystemet är fullt av mineraler.
Fisken är därmed också mineralrik. Var så god. Den är helt fettfri."
När jag åt fick jag ett sms från Thana Thienachariya.
Han sa: "Läget? Vill du äta middag?"
Så jag skickade ett foto från kockens bord,
det enda stället man kan äta vulkanisk havsabborre i Thailand.
"Vill du komma hit? Vad ska du äta idag?"
Han sa att han var på Lhao Lhao och skickade en bild på sin mat.
Vulkanisk havsabborre.
Hans kock var från New York och hade en Michelinstjärna.
"Nu när jag är tillbaka i Thailand ska jag förbluffa matbranschen.
Jag ska göra stekt och friterad kyckling."
"Hur är det nytt? Det har vi här också."
"Min kyckling är speciell. Jag har en egen gård."
Igen?
"Mina kycklingar föds upp vid ett vattendrag i Chiang Rai.
De dricker från vattnet, som är mycket rent.
De föds upp på min egen longan-gård.
Så kycklingarna äter longan vilket gör köttet mörare.
Och visste du att longan är bra för knäna?
De använder longanextrakt för att göra knäolja.
Det blir vårt säljargument."
Jag mindes att jag ju har gikt.
Kycklingar är fåglar.
Oavsett vad man ger dem
kommer jag ändå att få en giktattack.
Jag besökte nyligen ett ställe i Ratchaphruek.
De hade tjusig omakase där.
Jag gick med Reed från Aroi Lert och Sorayuth.
Det var mycket dyrt. Men besvärade det mig?
Nej, för de betalade.
Det var en helt ny form av japansk mat.
Kocken bar inte bara vit uniform med vit hatt.
Det låg en stor planka framför bordet.
Och kockens uniform såg ut som en…
…japansk krigare, med rep och grejer.
Bara uniformen var värd upplevelsen.
Han skivade fisken i filéer och serverade den.
Han lät väldigt japansk, men ansiktet sa nordöstra Thailand.
"Herr Note,
den här fisken är sällsynt.
Den är säsongsbetonad och svår att få tag på.
Det här är vår sista leverans.
Den kallas…"
Sen sa han vad fisken heter. Jag minns inte vad.
Vi kan säga Shogi Mitsu Monogatari.
"Man måste fånga Shogi Mitsu Monogatari på naturligt vis,
under en klippa i en fors.
De lever i par.
De är som näshornsfåglar.
De har bara en livspartner.
Vi måste fånga dem under dvalan
för det är då de är fettsnåla.
Det goda fettet. Vi tar inte honorna, för de har för mycket fett.
Det kan bli för flottigt.
Hanarna har rätt mängd fett och konsistens.
Inte ens otoro kan mäta sig med det här."
Sen ställde han fram det.
Jag tänkte:
hur ska jag njuta av det här?
Du berättade nyss att de håller ihop hela livet.
En partner hela livet. Och du särade på dem.
Nu finns det en Shogi Mitsu Monogatari-änka
som lever helt ensam under klipporna.
Hur ska jag äta det här?
De här kockarna… Ibland vill jag bara binda ihop dem
och tvinga dem att äta maten jag lagar.
"Titta här, kockar. Det är havskatt.
Den här havskatten
odlades
i en fiskbur i Wat Tha Makham
vilket är en fristad för djur.
De fick äta fiskmat
från rättfärdiga tempelbesökare.
De får lyssna på två gudstjänster om dagen.
Vi fångar dem vid bästa tillfälle, när abboten inte tittar.
Vi tvingar dem inte på något sätt. Samtliga dog frivilligt.
För vi bad bara: 'Kära fisk,
om din tid är kommen,
flyt bara upp till ytan.'
Sen skickade vi 220 volt elektricitet
ner i vattnet
och de flöt upp till ytan helt naturligt.
Vi grillade dem vid en stadig temperatur
inne i templets förbränningsugn."
Skulle maten smaka bättre efter att man fått höra det här?
Jag tror inte att det spelar roll om fisken är från månen.
Det viktiga är bara att det tillagas väl.
Vid kockens bord tycker jag
att de serverar för lite, tar för lång tid och pratar för mycket.
En annan sak jag inte står ut med längre
är huktoaletten.
De av er som är unga,
inte är feta och inte har knäproblem kommer inte att förstå.
När jag var i er ålder
var det aldrig ett problem att använda en huktoalett.
Men när man blir äldre
känner man hur det spänner här.
Eller om man är fet eller har knä- eller bensmärtor.
Det är än värre för mig för jag opererade knäsenan
då de bytte ut ett utslitet ligament
som förankrades med två skruvar så jag kan bara böja knäet såhär mycket.
Om jag tvingar det längre känns det som att benet trillar av.
När jag var munk
såg jag andra munkar som kunde sitta med benen i kors.
Men jag fick sitta såhär
när jag bad eller mässade.
Så alla stirrade på mig i templet.
Men jag har svårt att röra på mig.
Jag kan inte huka eller böja på knäet. Då är det svårt att använda en huktoalett.
Det är ett rent helvete.
Alla bensinstationer i Bangkok har toalettstolar.
Men åker man utanför Bangkok finns det bara på handikapptoan.
Resten är huktoaletter.
Jag måste erkänna att jag alltid smyger in på handikapptoan.
Min tanke var
att om jag nånsin ertappas
skulle jag säga att jag är förståndshandikappad.
Det är enda sättet.
Vad gör jag i andra situationer?
Jag älskar att äta gatumat.
Jag älskar nya ställen, som ni kan ha sett i klippen.
Jag går till gågatan.
En gång åt jag bläckfiskspett.
Medan jag åt kände jag det komma.
Jag var inte bekant med området.
Och, som en igenkännbar person,
som en kändis,
när man känner att man har diarré,
måste man genast hitta en toa.
Annars, om man blir igenkänd,
vill folk ta bilder med en och det upphör aldrig.
Folk fortsätter bara komma.
Selfies, gruppfoton, omtagningar och så vidare.
Justeringar. Lägga upp på TikTok.
Och då kan man inte ha skit som rinner längs benen.
Så jag behövde skynda mig, vart som helst.
Jag behövde hitta nån slags offentlig toa.
Jag kunde inte vara kräsen.
Så jag hittade
en offentlig toalett.
Det var den sortens toa där om det finns ett lås,
är man lyckligt lottad.
Vanligtvis är det bara ståltråd.
Så jag kom in.
Milda makter.
Jag fick ta mig samman när jag såg den gulaktiga huktoaletten.
Föreställ er.
Det finns ett litet vattenkar,
ett fyrkantigt, som knappt har något vatten.
Knappt.
Det finns en gammal skål som har sprickor och rost.
Över karet finns en läckande kran
som är invirad med plastrep för att förhindra läckan.
Soptunnan är överfull av använt toapapper.
Det var som att det varit 300 personer där den dagen.
Golvet är blött och lerigt.
Det går inte att säga om det är kiss.
Golvet är ojämnt.
Det är vattenpölar överallt.
Hela scenen är mycket misstänksam.
Det finns inga krokar på väggarna att hänga saker på.
Bara plana väggar. Fan också.
Och det är så varmt.
Men det går inte att försöka hitta en annan toa.
Det går inte,
annars kommer nån annan att ta den här.
Så man måste bara stå ut.
Såhär gjorde jag.
Först lade jag upp en plan
för hur jag skulle hantera det.
Jag började med att dra ner byxorna.
Ända ner till fotlederna.
Det duger inte.
För då kommer mitt bajs
att träffa mina byxor.
Fan också.
Tänk om jag tar av dem helt då?
Inga krokar att hänga dem på. Kan jag hänga dem över dörren?
Men där finns mobilen och plånboken.
Jag såg i en video
att någon med lätthet kan stjäla ens byxor.
Någon som Note Udom kan inte gå runt och fråga: "Har du sett mina byxor?"
Det får inte hända. Vad ska jag göra?
Fan. Jag känner det komma.
Jag kan inte hålla inne det mer. Vad ska jag göra?
Okej. Lugna ner dig.
Jag vet. Jag virar dem runt min arm.
Fattar ni?
Inte?
Jag tog faktiskt av mig kalsongerna med.
Ska vi gå så långt?
Ni får använda er fantasi.
Mina kalsonger är här.
Vill du zooma in?
För er av er som vill prova det här,
låt mig varna er.
Se till att ert rumphål inte befinner sig rakt ovanför kröken i toalettskålen.
För när du bajsar kommer nedslagskraftens lag
att få bajset att skvätta.
Då blir dina lår och dina favoritsneakers kladdiga.
Fattar ni? Ta ett steg framåt.
Nu står ni i en bra position, det kommer att flöda smidigt.
Sen hukar ni er.
Fortsätt. Stadigt.
Sätt igång. Fortsätt.
Fortsätt. Sluta inte.
Men sen,
kommer de med dåliga ben eller knän inte att kunna göra detta länge till.
Det är för att man brukar sjunka djupare medan man hukar sig.
Dessutom är det illaluktande och varmt. Det blöta golvet gör det värre.
Och just då, vad jag behövde var…
Jag sjönk bara lägre, men jag var inte klar än.
Jag behövde bara…
…något att hålla tag i.
Vad jag verkligen behövde
var det rep som kvinnor använde under förlossningar förr i tiden.
Gud hjälpe mig. Det fanns inget att hålla tag i.
Jag är helt ärlig. Jag bajsade och grät.
Tårarna rann längs ansiktet. Fan också.
Vad har jag gjort för att förtjäna det här?
Tårarna rann ner för ansiktet och skiten rann ut ur mig på samma gång.
Till slut kunde jag inte hålla emot mer.
Golvet var så blött.
"Nej, fan också. Jag klarar inte mer."
Jag satte ner fingrarna.
Jag trodde aldrig att jag skulle bajsa i en ställning som…
…en amerikansk fotbollsspelare som ska göra touchdown.
Det var så vidrigt. Jag bara: "Min hand."
Men jag var tvungen för mitt knä gjorde så ont.
Jag grät och bajsade och bara: "Fan också."
Jag fortsatte.
Och sen övermannande vikten mig.
Min hand skakade som att den höll på att få kramp.
Jag orkade inte mer, så jag använde hela handen.
Min bajsställning
var som en hjältes i Avengers.
När jag till slut var klar
var det som: "Fan också."
Kan jag hugga av mig handen?
Det är inte min hand.
Inte nu längre.
Vad ska jag göra? Vem vet vad den har rört vid för äckligt?
Vad ska jag göra med den här?
En ond tanke dök upp.
Det fanns ett kar där.
Tänk om jag gjorde såhär?
Men innerst inne kände jag skuld.
Jag hade kvar viss anständighet.
Andra människor kommer att använda den.
Vad ska jag göra?
Jag vet. Vi gör såhär.
Var är skålen?
Så jag tog skålen och skopade upp lite vatten.
Den var sprucken så vatten droppade.
Jag tvättade handen såhär.
Jag fortsatte såhär, tvättade lite i taget,
tills handen var ren nog.
Och nu då?
Toapappret är slut. Jag är ingen kvinna, så jag har inte näsdukar.
Okej, vi sätter på byxorna.
Gå ut. Ingen behöver få veta.
Men tänk om mina fans ser mig?
En bild tagen bakifrån skulle avslöja fläckarna.
Mitt anseende skulle bi förstört.
Hur ska jag rengöra rumpan då? Vi provar doppa igen.
Jag skopade upp vatten. Det droppade.
Nu då? Det här blir rörigt. Här kanske?
Jag är inte Jackie Chan. Jag kan inte bara plaska vatten
på rumpan från alla håll.
Hur fan ska jag ta mig härifrån?
Jag måste tänka.
Vänta. Jag har den här.
Det fungerade verkligen. Tro mig.
Lätt som en plätt.
Vik ihop den såhär.
Och klart.
Det är…
…för ert nöjes skull.
Ni vet, under K-pop-konserter,
med koreanska artister,
blir fansen helt vilda
när artisten torkar ansiktet på en scarf eller något.
Fansen slåss om den.
Skriker: "Den är min!"
Slåss inte här.
Jag skjuter ut den åt er.
Vill ni inte ha den?
-Vill du ha den? Skojar du? -Jag vill ha bägge.
Den är bättre.
Det är ett par strumpor.
Du har en, jag har den andra.
Den incidenten fick mig…
Den fick mig att inse att jag har dålig karma
med toaletter.
Efter det donerade jag för att bygga toaletter i skolor och tempel.
Vanligen när folk försöker göra bot ber de om saker
som ett långt liv, lycka, hälsa,
att komma till himlen och sånt.
Inte jag. Jag tänker:
"När jag har diarré
önskar jag att ha en toa nära.
Låt det vara en vanlig toa med lampor, rent vatten,
en skål, toapapper och ett lås på dörren.
Inga ormar, paddor, ödlor eller kryp.
Låt det alltid finnas en bra toa åt mig.
Amen."
Så det är vad jag inte tolererar.
Det finns en annan sak jag inte står ut med längre.
Det är inget föremål eller person.
Det är…
…ett spöke som bor i mitt hus.
Jag pratade om det här spöket sist.
Det är kvar.
Jag vet inte vad jag ska göra.
Så jag tog med Oum Oim från The Sixth Sense hem.
Som ni vet har mitt hus tre våningar.
Jag bor överst.
Andra våningen är kontoret. Första är för möten.
Oum Oim kom in i mitt hus
och tog hissen till tredje våningen.
Hon kom ut i vardagsrummet
som är cirka 12 till 15 meter långt.
Det är en öppen yta.
Vi säger att hissen är här.
Och precis här finns väggen innan sovrummet.
Det här är sovrumsdörren.
Det här är en vägg.
Sovrummet är här.
Vi kom ut ur hissen.
Oum Oim gick omkring och använde sitt sjätte sinne.
Jag var strax bakom och frågade: "Är den kvar här?"
Som, den första personen jag tog med,
sa att den satt här.
Att den satt där hela tiden.
Oum Oim tittade närmare.
Hon sa: "Nej, den är inte där. Får jag gå in i ditt sovrum?"
Så vi gick in i sovrummet.
"Där, vid din sänggavel."
Helvete, jag trodde att den var där ute hela tiden.
"Följde den efter oss hit?" "Nej, det här är dess plats."
Va? "Varför är den här?"
"Han ser på när du sover på nätterna."
Fan också.
"Hur ser han på? Hur, Oum Oim?"
"Här. Såhär. Här sover du.
Här står han då."
Vad tusan?
"Jag ser hans rutin. Han står vid huvudänden
och vid fotänden.
Det här är hans plats. Han lever här."
Va?
"Har du nåt du vill säga honom?"
Oum Oim stod här.
Precis här.
Hon sa att spöket var där.
Och jag var här.
"Har du nåt att säga honom?"
Nu är det som att jag har en tolk.
"Fråga honom
var han är ifrån och vad han gör här."
"Han sa att han var en uråldrig thailändsk man
som dog här och bodde här långt innan du flyttade in.
På den tiden var det här en kanal för fraktfartyg.
Han dog här."
"Hur ser han ut?"
"Han är mörk, lång och ganska stor.
Han bär höftskynke."
"Varför är han här?"
"Han sa att han trivs här."
"Av alla ställen?
Åk hem till nån annan. Deras hus är mycket finare."
"Det finns mycket botgöring här. Han får inte lika mycket i andra hus.
Här sker mycket botgöring och hängivelse."
"Han får botgöring här."
Mellan mammas hus och mitt
finns ett tjockt tamarindträd.
Det är ett stort träd. Högre än rekvisitan här.
"Oum Oim, kan du be honom flytta till trädet istället?
Han är besvärlig här. Gå till trädet."
"Han menar att det är för många andra där."
"Fråga honom varför han håller på och knackar vid sänggaveln.
Det besvärar mig."
Det låter såhär. Samma tid varje kväll.
Överallt.
"Han säger att det är för att du är oartig."
Det är sant.
I hela världen är jag den ende som vet att jag gör det här.
Jag bor ensam.
När hissen öppnas är det till ett mörkt rum
som man måste gå förbi innan man når sovrummet.
Jag…
När jag går förbi det får jag rysningar.
När vi är rädda brukar vi visa det på aggressiva sätt.
Det hjälper oss att hantera rädslan.
När hissen öppnades visste jag säkert.
Jag kunde känna honom sitta där.
Så jag imiterade Auntie Rattana.
"Rövhål!
Våga inte ens, ditt rövhål!
Håll dig borta.
Spöken och människor hör inte ihop. Tänk inte ens på att skrämma mig.
Karma kommer att straffa dig. Rövhål!"
Sen stängde jag dörren. Jag trodde att det skulle hålla ute honom.
Nu fick jag veta att han ser på medan jag sover.
Jag tänkte: "Du!"
Jag är redan rädd. Vad skulle jag säga?
"Oum Oim, jag har en fråga. Vad ska jag säga till honom?"
Jag kom hem från jobbet, kliver ut ur hissen.
"Har du saknat mig?
Vill du ha botgöring?
Vill du ha det? Jag ska skicka lite.
Jag har mjölk-, Nutella- och KitKat-smak. Mumsigt."
"Oum Oim, fråga honom vad han vill ha för att ge sig av?"
"Han vill ha ett eget andehus."
"Vad sägs om ett litet andehus?"
Jag tänkte ett sånt där modernt andehus.
Ett minimalt, som passar in med inredningen.
Så jag erbjöd att skaffa ett litet. Kan det vara där nere vid badrummet?
"Han sa att det inte är hedervärt."
Har spöken heder?
De säger att spöken har hierarki eller något.
Men han höll i alla fall inte med.
"Tänker du bygga ett då?" "Nej."
Oum Oim sa: "Då betyder det att du motsätter dig honom."
Så sa hon: "Du motsätter dig honom."
"Och, Oum Oim? Du kan utföra en ritual
och stoppa honom i ett kärl och dränka honom i en flod."
Oum Oim svarade: "Jag kan se spöken, men inte bli av med dem."
Och nu då? Hon sa: "Jag vet inte. Du är emot honom nu.
Klockan är 11.00. Jag har ett program att leda."
Vad händer nu då? "Jag måste gå", sa hon.
"Men jag varnar dig. Du kan ha svårt att sova ikväll."
Och hon åkte.
Jag fick klara mig själv.
Men jag kände mig mycket förvirrad och jag ringde Oum Oim.
"Har du inte något skyddsmantra för att hålla honom borta med?"
"Jo", sa Oum Oim. "Kan du skicka det till mig?"
"Du kan ladda ner ett från Google."
"Vilket mantra?" "Vilket som helst." Sen lade Oum Oim på.
Jag gick upp igen. Hur skulle jag sova? Hon sa att han var sur.
Jag är dödens.
Jag ringde nån för sällskap: Kong Huayrai och Bell Kanittha.
De bor nära.
När de kom sa Kong: "Jag är här. Jag tar hand om honom åt dig."
Jag erbjöd honom sängen. Han sa: "Jag sover på golvet med min fru."
Så jag bäddade på golvet åt dem.
Det här är huvudänden. Här sover jag.
Mina ben går ditåt. Huvudet är här. Kong och hans fru på golvet.
Jag måste ha beckmörkt när jag sover. Annars kan jag inte sova.
Men jag kände av ett ljus i ögonvrån.
Det var cirka midnatt. Jag tog en titt.
Kong och hans fru låg med mobilerna.
Det var helt mörkt. Skärmarna lös upp deras hakor.
Det var som att jag hade två lik i rummet.
Jag är ännu mer rädd nu.
"Kong! Vad gör ni såhär sent?"
"Vänta lite, jag är inte död än."
De blev till slut klara med spelen och somnade.
Klockan 02.30 kände jag nåt dra i sängen.
Det var som ett jordskalv. Kroppen skakades om.
Det var som att en stor hand gjorde det.
Vad händer?
Sen tryckte något tungt på madrassen.
Madrassen trycktes ner. På riktigt.
Jag var redo att skita på mig.
Jag förväntade mig det.
Så när det hände ropade jag: "Kong, hjälp mig!"
Kong svarade direkt: "Här är jag."
"Kong, ett spöke drar i sängen!"
"Det var faktiskt jag som sparkade på den."
"Varför gjorde du så?"
"Jag gick vilse när jag skulle gå på toa."
Han trodde att hans säng, som ligger på den sidan.
"Nej, något var på väg att strypa mig.
Den pressade ner på sängen."
Han sa: "Jag slog i foten och ramlade på sängen."
Oum Oim kunde inte hjälpa mig med spöket.
Så jag kontaktade Bee, spökambassadören.
Bee kom över.
Bee framstår som en välutbildad spökjägare.
Han kom in. Samma sak. Hissen öppnades.
Han sa: "Jag ska ta en titt."
"Inget här. Inte där. Får jag gå in i sovrummet?"
"Han står där borta."
Samma ställe. "Där är han."
"Hurdan är han? Hur ser han ut?"
"Ja, han är inget spöke.
Han är en demon."
Ett spöke är illa nog.
Vad fasen är en demon?
"De är…
De är mycket läskigare."
"Och dessutom…"
"Hurdan är han?"
"Lite som Gollum, som du beskrev, men mycket hemskare.
Och den är större."
"Vad ska vi göra nu då?"
"Han vill inte ha botgöring heller."
"Hur hamnade han här?"
"Jag tror att nån förbannat dig."
Det eskalerade.
"Förbannelse? Vad ska jag göra?"
"Vänta lite, låt mig meditera. Vänta du utanför."
Bee mediterade såhär.
Senare kallade han in mig igen.
"Det finns ett förbannat föremål i rummet. Jag såg en röd inskription."
Jisses. Mitt rum har en säng, ett nattduksbord och en tv.
Inget annat. Mycket minimalt.
Jag frågade: "Var är det?" "Vi vänder på sängen", sa han.
Vi vände på sängen och hittade en röd inskription på kambodjanska.
Där var den. Jag sa: "Verkligen?"
Bee sa: "Vänta. Jag ser en till."
Vi vände på sängen igen. Den fanns under.
Två under sängen. Jag var chockad.
Fan. Kunde det vara sant?
Bee sa: "Ta det lugnt. Jag ser en till."
Vad? Det finns inget kvar i rummet.
Under nattduksbordet fanns det en till.
Samma handstil. Också i rött.
Jag sa: "Vad är det här?"
Jag kunde inte tro det.
Jag tänkte att en snickare kunde ha gjort det.
En kambodjansk snickare som kanske gillar att klottra.
Han kanske lämnar inskriptioner.
Men sängen och nattduksbordet
köptes vid olika tillfällen. Hur hamnade samma inskription på bägge?
Bee sa: "Nån har förbannat dig. De gjorde det här
och framkallade demonen.
Demonen instruerades att hemsöka dig."
Vad fan ska jag göra då?
"Jag kan bara se saker, inte lösa problem."
Vad skulle du göra om du var jag, om nån sa att du var förbannad?
Det är inte lätt att hitta tjänster som lyfter kambodjanska förbannelser.
Jag vet inte vad jag ska göra. Jag lever ännu med honom.
Bee återvände till sitt fik.
Jag fick ta itu med demonen själv.
Vad fan ska jag göra nu?
Jag lever med en demon.
Jag lever än idag med honom.
Jag tolererar det inte, men jag måste,
för jag vet inte vad jag ska göra.
Innan Bee klev in i sin bil frågade jag:
"Har du några idéer på lösningar åt mig?"
Bee sa: "Försök att minnas.
Jag ser ett datum, den sjunde, för sju år sedan, i september.
Den personen förbannade dig."
Sju år sedan?
Sju år är alldeles för länge för att jag ska minnas något.
Så jag lever ännu med honom.
Hur gör jag det?
Det är nog för att jag är prästvigd.
Efter att jag blev prästvigd är min hjärna som en muskel.
Den blir starkare med träning.
Efter att jag blev prästvigd har jag varit med om mycket värre.
Jag blev prästvigd i ett tempel i Phan-distriktet.
Det ligger på en liten kulle, mitt ute i skogen.
Och…
…jag var isolerad.
Min bostad låg cirka 500 meter från de andra munkarnas.
Jag ville leva enkelt,
utan el och helt ensam, för att se om jag klarade det.
Det var svårt i början.
Det fanns sex hundar vid templet.
De ylade jämt utanför bostaden.
De brukade börja yla
vid cirka kl. 19.30 eller 20.00.
Då satte de igång.
Det var som en skräckfilm.
Precis som i en skräckfilm.
Det var inte bara en hund heller.
Det var en kör.
En symfoniorkester.
Jag var livrädd.
Det var inte brunsten eller något.
Ylandet skrämde mig.
De första nätterna jag bodde ensam
frågade jag en äldre munk varför de ylade så.
Munken var mycket lugnande. Han sa att de säkert såg spöken.
En lång demon kan be om botgöring.
Jag frågade en annan munk. Han sa:
"Ja, för i byn nedanför
var det någon som hängde sig.
Det kan vara den långa demonen som ber om botgöring
från en nyligen prästvigd munk."
"Det är möjligt."
Så jag övervägde det.
Det kan vara en lång demon. För om det var ett spöke
skulle den inte ha sådan gäll röst.
Långa demoner är ju långa.
Hundarna sa säkert:
"Ser du den?"
"Jag ser den med."
"Den är lika lång som ett åttavåningshus."
Dagar och månader gick.
Min hjärna blev bara starkare. Så jag tänkte: vi kan prata om det här.
För efter morgonceremonin ville jag meditera.
Ljudet besvärade mig verkligen. Jag kände att det var nära.
Så jag mediterade och slöt ett avtal med demonen i mina tankar.
"Okej, långa demonen.
Vi känner inte varandra.
Jag är hedrad av din närvaro.
Du söker botgöring?
Jag ska hänge min botgöring till dig så du kan finna frid.
När du har fått botgöringen, var snäll och lugna dig."
Kan ni tro det, allt skedde i mina tankar,
så fort jag tänkt klart den tanken, att vara snäll och lugna sig,
reagerade hundarna som ylade…
Det var som att någon drog ur sladden på dem.
Det var bekräftelse. "Fan, du är verkligen en demon!"
Efter det blev demonen bortskämd.
Varje kväll vid 19.30 eller 20.00, bredvid min bostad,
var jag tvungen att ge den botgöring.
När vi gör saker upprepade gånger börjar våra tankar att vänja sig vid det.
I det avseendet är det inte så farligt att ha demonen i mitt hem.
Jag har sett mycket värre.
Efter att jag lämnat munkrocken och återvänt hem
pratade jag med min demon.
Eller den uråldriga thailändska mannen.
Jag stängde dörren, släckte ljuset och mediterade.
Jag öppnade samtalet.
Jag gissade att han var här nånstans.
"Nån kan ha skickat hit dig.
Så gör vad du skickades för att göra.
Kanske stryp mig.
Eller visa dig bara. Gör det.
Jag väntar här."
Jag fortsatte att meditera och väntade på honom.
Jag väntade på att han skulle strypa mig.
Det är sant. Jag brydde mig inte.
Det är okej att dö om jag måste bli strypt av ett spöke.
Jag har gjort mycket i livet.
Jag gör bara samma saker nu. Jag är okej med att dö.
Och det är ganska legendariskt att bli ihjälstrypt av ett spöke.
Det har aldrig hänt förut.
En timme gick. Han kom inte.
Två timmar. Han kom inte.
Över två timmar gick men han visade sig inte.
Jag slutade meditera.
Så jag insåg, jaha.
"Det enda du kan göra är dina små ljud.
Du kan inte döda mig.
I så fall är vi förenliga.
Det är inte så dumt.
Knacka på. Jag ska leva mitt liv.
Du kan se mig sova.
Det är inte så farligt."
Det står en böjd lampa vid min säng.
Det är inte fel att ha en till.
Nu lever vi tillsammans.
Jag kan leva med honom, inga problem.
Jag förringar honom i tankarna.
Kan du inte göra värre?
För om jag var ett spöke
skulle jag inte nöja mig med att göra oväsen,
för de jag ville hemsöka.
På min begravning, om nån öppnar kistan utan tillåtelse,
kommer jag att hemsöka den.
Grejen med spöken är att de har krafter.
Vi tar det grundläggande med spöken.
För de som inte tror, ta det här som en kul historia.
Spöken har olika krafter.
För oss är det som att ha olika mycket pengar.
Vi har olika ekonomisk styrka.
Byns hövding har till exempel bara makt i sin by.
Guvernörer har mer makt.
Men premiärministrar har massor av makt.
De kan styra hela landet.
Men om de missbrukar sin makt, blir landet som det är idag.
Spöken har många krafter.
De kan påverka eller besitta en.
De kan göra en blind eller döv. Det har vi hört om förr.
När vi är på ett hotell öppnas kranen av sig själv.
Sånt gör spöken. Lampor släcks.
Tv slås på av sig själv. Lampor släcks i hela byggnaden.
Deras krafter och hyss är olika.
De kan visa sig för en. De kanske visar sina ben.
Eller sina inälvor. De kan förlama en när man sover.
Spöken har krafter.
Så när jag dör
tror jag att mina krafter kommer att vara enastående.
När du spolar toaletten får jag det att rinna över.
Det blir värre ju mer man spolar.
När du försöker lämna båset kommer du att möta nästa person.
Du kommer att framstå som ond.
Jag ska hemsöka dig på små, smärtsamma sätt.
Bidén du trodde fungerade?
Jag ska klämma den så att vattnet droppar ut långsamt
att du måste samla vattnet med händerna.
Eller så höjer jag trycket så mycket
att den skivar hemorrojderna itu.
Det finns dussintals bås i köpcentren.
Jag ska vara den personen som sänker alla toalocken.
Om man är i Japan
och går in i ett bås där locket är nere,
betyder det att det är nyligen rengjort.
Då är man den första som använder det. Japanerna har stor tillit.
Men om man ser ett stängt lock i vårt land
är det ett budskap.
Jag ska stänga alla.
Varför? Så att du kan känna ruset av att gräva efter guld.
Kommer du att hitta
guldklimpar,
guldtackor
eller guldsmycken?
Om du behöver ett covidtest
ska jag hemsöka sjukhuset eller besitta din sköterska
till att använda fel ände av svabben.
Jag har varit på ett covid-test där man stannade i bilen.
Det var tidigt i pandemin.
Då satt man kvar i bilen.
En sköterska i skyddsdräkt kom för att svabba en.
Ni vet de där svabbarna? Jag tror
att de var fäktare innan de blev sköterskor.
Fick de ens någon utbildning?
När de stack in den, drog jag mig undan. Precis som alla andra.
De sa: "Dra dig inte undan."
Hur då? Du stack in den som ett utfall.
Och de följde efter och svabbade en.
Jag ville knuffa bort dem med foten.
Du är en tum ifrån min hjärna.
Men det är inte så svårt.
Om man fick svabba själv.
Man vet hur långt in den går. Den ska bara in såhär.
Och det är två delar: den första delen, och sen lutar man huvudet.
Den går igenom det mystiska området.
Och väl där är man nu nära nasofarynx.
Och man vet när svabben träffar där.
Man kan långsamt rotera svabben.
Det är då tårarna kommer.
Det är ren lycka. Verkligen.
Jag är en gammal man och inte sexuellt aktiv.
Såhär får jag njutning.
Jag vill svabba näsan tre, fyra gånger om dagen.
Om du är galen i designerväskor ska jag besitta ditt barn,
och dina syskonbarn.
De där specialväskorna som är gjorda av alligator och sånt?
Jag ska få ditt barn att rita över dina väskor.
Sen när du ser det kommer du att säga: "Nej, nej!"
Pennmärkena är mycket tunna.
Särskilt de med hästmärket. Du kommer att dö.
Ni damer förlorar sömn över minsta repa.
Även om ingen annan ser den. Det är bara ni.
Ni döljer den sidan när ni går ut.
När ni ställer den på hyllan drömmer ni om att reparera den i Paris.
Det är som en törn i hjärtat.
Den sortens hemsökelse svider.
När du åker till köpcentret,
när det är ont om parkering och du måste backa in,
ska jag få dig att känna att du måste svara i telefon.
Du parkerar. Du kliver ut.
Efter shoppingen återvänder du.
"Var tusan parkerade jag?"
Och när du lämnar parkeringen glömmer du kortet.
Du hittar det inte. Du kommer hem. Det ligger i plånboken.
Så ska det bli.
Om din make får en bonus
kommer du tro att han ska ta med dig på en resa,
kanske till Maldiverna eller nåt.
Jag ska påverka hans tankar och få honom att köpa en motorcykel.
Sen får du en korkad hjälm
och en läderjacka du aldrig kommer att bära.
Din make kommer att känna sig cool på hojen,
precis som Andy Lau.
Och du kommer att klamra dig fast för glatta livet.
Din make kommer att känna sig cool. Men inte du.
Om du inte följer med kommer han att åka vilse.
Det är varmt och svettigt. Sen vill han åka på långa resor.
Bangkok till Chiang Rai kanske?
Du håller dig fast och hjälmarna slår ihop när han bromsar.
Om du är sömnlös eller vaknar lätt, kommer jag inte såhär.
Jag ska vara en mygga. Bara en.
Jag dyker upp när lamporna släcks.
Jag får dig att tända och leta efter mig.
Lycka till.
Du tror att du har mig, men när du tittar är jag inte där.
Den myggan ska jag vara.
Om du är rädd för ödlor ska jag
besitta en ödla
och sätta mig på din bilruta.
Sen när du kör på motorvägen ser du mig där.
Du ser min röd-gröna mage.
Ute på motorvägen. Ingenstans att fly.
Du försöker spreja med vindrutevätskan.
Ta det där. Är du kvar?
Ta det här, vindrutetorkare!
Dö, ödla! Va? Är du kvar?
Nu är den på förarsidan.
Närmare än förut.
Precis där. Du rullar ner rutan
och hoppas att det ska få ödlan att trilla av och falla till sin död.
Du träffar den. Då hoppar den in.
När du tvättar strumporna
ska du alltid förlora en.
Särskilt i tvättmaskinen.
Särskilt de med mönster som du älskar.
Du tvättar och en strumpa försvinner när du plockar ur maskinen.
Sen en till, och en till.
Nu matchar inga av dina strumpor.
Och du ser galen ut som har strumpor som inte matchar.
Så du sparar en hög av de kvarvarande.
Sex månader senare har du fortfarande inte hittat något par.
Du ger upp hoppet och kastar dem.
Det är då jag långsamt återlämnar de försvunna strumporna.
När du handlar i matbutiken vid slutet av månaden
på Big C eller Tesco Lotus
ska jag ställa till besvär.
Du får en tant före dig i kassakön.
Kassören frågar: "Frun?
Den här mangon är inte vägd. Den saknar streckkod."
Jisses, nu får du vänta eviga tider. Hon vill inte väga den.
Kassören är upptagen. Ingen kan hjälpa till.
Du är fast där och till slut: "Fan också."
Du byter till en annan kö. Du väntar och väntar på din tur.
Äntligen.
"Kära kund,
vi har rea på tvättmedlet du ska köpa.
Det är köp en, få en gratis.
Om du vill ha den, måste du gå och hämta en till."
Du har brått.
Och du är girig.
Girigheten segrar. Du lämnar kön.
När du återvänder
är köerna superlånga.
Du ser en tant i kortaste kön. Du ställer dig bakom henne.
Men hennes vagn är överfull.
Och tanten ska betala med något som kallas
"kvittokuponger."
Damerna här vet vad jag menar.
Spendera totalt 800 baht och få 40 baht rabatt.
Jisses. Förbered er.
Kassören kommer nu att börja knappa och skriva om saker
eftersom de måste gruppera varorna i set om 800 baht.
"650 baht… 800…
Räck mig kålen där.
Med kålen blir det 900. Ta bort den. Ta den här istället.
Byt ut teet, det kan vänta.
Ge mig tvättmedlet nu."
Knappa in. Radera. Knappa in. Radera.
Gud, jag vill bara härifrån.
De första 800 är klara.
Många 800 kvar.
Sen tar hon fram fler kuponger. Rabattcykeln fortsätter.
Kvitto efter kvitto. Det fortsätter.
Till slut är det sista gruppen. De är nästan klara.
"Det blir totalt 650 baht.
Du behöver hämta mer saker för att det ska bli 800."
Jisses. Väntan fortsätter.
Du väntar tills det är din tur. Äntligen får du kliva fram.
Kassören tar då ner triangelskylten.
"Ledsen, mitt skift är över. Använd nästa kassa."
Jag undviker allt jag inte vill göra.
Men om jag inte gjort något hittar jag ett sätt att testa det.
För jag vill inte tillbringa livet med att resa jorden runt
eller hoppa bungeejump från en helikopter.
Det är inte min grej. Jag gillar mystiska saker.
Jag är intresserad av sånt som man undrar om det är sant.
Som naganer.
Finns naganer på riktigt?
Jag åkte för att botgöra i Chiang Rai.
Jag åkte med Kong Huayrai och hans fru,
Palmy och hennes partner, samt Jae Nam, för att sponsra en viktig Buddah-bild.
Medan vi var där bad en abbot från ett kloster i Nan-provisen
om en donation och jag gav ett bidrag.
"Tack för att du hjälper till att bygga en bostad åt våra munkar.
Jag vill bjuda in dig till klostret.
Lord Naga har en gåva åt dig."
"En gåva från Lord Naga?"
"Ja, jag ska be om den från Lord Naga själv."
Jag tänkte efter.
Jag frågade Palmy.
"Palmy, ska vi hämta en gåva från Lord Naga?"
Hon frågade: "Är han verklig?
I så fall är det värt att testa."
"Ska vi?" Så vi åkte.
Vi hoppade in i en skåpbil från Chiang Rai till Nan.
Det tog över fyra timmar.
Väl i Nan låg klostret ute i skogen.
Klockan var cirka 18.00. Det var skymning.
Klostret var omringat av en skog och det pågick byggnation.
Det var nybyggt.
Byggnaden var delvis av betong, delvis av trä.
Den var ungefär lika stor som scenen.
Området bredvid munkarnas bostäder
höll på att byggas ut för att bli paviljongen som vi bidrog till.
Tio meter bort låg en lotusdamm som saknade lotusar.
Det var en gammal lotusdamm, ungefär stor som en basketplan.
Utanför munkarnas bostad stod ett bord.
Där fanns en offergåva med ris, inlindat i bananlöv, format som en naga.
Det fanns också en högtalare med en mikrofon.
Det fanns röda och orange ljus som vägledde abboten
genom skogen så han inte gick vilse.
När vi kom fram tänkte vi: "Det är så avlägset."
Solen gick ner. Det började bli mörkt.
Det var två munkar där, abboten och prioren.
Prioren utförde ceremonin.
Abboten bad oss sätta oss.
Det fördes småprat. Vi blev serverade vatten.
Prioren informerade oss:
"Lord Naga kommer med sin gåva kl. 21.00 ikväll."
Så vi småpratade. Det fanns ingenstans att äta.
Det var bara skog.
Vi pratade.
Vi väntade ut tiden till kl. 21.00.
Prioren kom över och sa:
"Lord Naga vill skjuta på det till kl. 22.00."
Vi frågade: "Varför då?"
"Lord Naga sa att någon uppför sig respektlöst inom gruppen.
Ni får ingen gåva om ni är respektlösa."
Jag visste inte vem det var.
Man kan inte bara fråga: "Är du respektlös?"
Det går inte. Så vi väntade tills kl. 22.00.
Vi ödslade tid genom att prata med munkarna.
Abboten satt här,
Kong Huayrai är här,
Jae Nam är här och jag här.
Palmy står i dörröppningen till utsidan.
Palmy står såhär.
Kong frågade abboten:
"Fader, jag vet inte varför,
men när jag vistas nära Mekong-floden får jag hjärtklappning.
Det känns som att jag ska svimma.
Jag är en god simmare, men jag är rädd för vattnet."
Abboten sa: "Vet du att du var en naga i ett tidigare liv?"
"Verkligen?"
"Vad du än gör som har koppling till naganer, gör du det väl.
Som låtarna du skriver."
"Det är lätt för mig att skriva låtar. Texterna rinner ur mig när jag vaknar."
"Precis."
"Din naga-fru inspirerar dig.
Du brukade ha en naga-fru.
Du reinkarnerades som människa.
Hon väntar ännu på dig."
Kong svarade: "Inte undra på att alla jag träffar gör slut med mig."
"Ja, hon gör det svårt."
Jag tänkte: "Det är för att du är så flörtig."
Kong sa: "Nu när jag är gift med min fru,
är jag rädd att det ska ta slut. Kan jag förhindra det på nåt sätt?"
Abboten sa: "Vad sägs om det här?
Gå och sjung för nagan.
Sjung den där låten du skrev.
Den där 'Khu Khong'-låten."
"Sjung den för nagan."
"Och var är han?"
"Där borta.
Lotusdammen är Lord Nagas palats.
Du kan sjunga för honom där.
Han ger dig medgivande och allt kommer att bli bra."
Kong trodde på honom och gick ut.
Mikrofonen var där
på högtalaren.
Och skogen var mörk.
Ljuset var mycket svagt i templet.
Kong började sjunga.
Han fegade inte heller. Han gav allt.
Där kärleken finns
Som att hans fru lyssnade. Hans naga-fru.
Hans riktiga fru var där inne.
Det kvittar vem det är
Den finns kvar, försvinner inte
Med tiden
Han grät. Verkligen.
Det var surrealistiskt. Han grät medan han sjöng.
När han sjöng hördes hans röst därinne.
Jae Nam satt framför abboten.
Abbotens sits var något upphöjd.
Det fanns en allmoseskål med vigvatten i den
och ett knippe bambustavar.
Typiska saker man hittar i ett kloster.
Plötsligt blev Jae Nam uppjagad som att hon blivit besatt.
Hon har yantra-tatueringar.
Hon gillar svart magi, oljetatueringar och vigvatten.
Hon dyrkar heliga saker. Hon har en tigertatuering på ryggen.
Så Jae Nam var inte sig själv.
Hon var… en tiger.
Hon är en tiger. Det här är inte bra.
Hon hoppade upp som man ser i klipp
av initieringsritualer.
Jae Nam var en jäkla tiger.
Vad i helvete? Jag hoppade bort.
Jag hade ryggen mot väggen.
Alla drog sig undan.
Utanför…
Jag är där
Han var helt aningslös om tigern som attackerade därinne.
Golvet skälvde.
Jag skrek: "Fader, hjälp oss!"
Abboten hade en skål vigvatten. Han tog bambuknippet och mässade…
Han skvätte vigvatten på henne, men hon lugnade sig inte.
Det gjorde det bara värre.
Hon blev än mer vildsint.
Ingen vågade stoppa henne nu. "Jae Nam, vad är det med dig?"
Utanför…
Jae Nam var fortfarande tiger.
Jag sa: "Fader, hjälp! Snälla, hjälp mig!"
Han hade redan skvätt vigvatten. Det fungerade inte.
Han hade inga fler idéer.
Han kollade igenom sakerna runt honom
och hittade en trumpetsnäcka
som de man ser på stränderna i Bang Saen eller Rayong.
Den var cirka 30 cm lång.
Han visste inte vad han skulle göra. Han var nog rädd.
Så han kastade snäckan på Jae Nam.
Han kastade. Den träffade henne och rullade iväg.
Och vet ni vad? Tigern plockade upp trumpetsnäckan.
Varför? För att blåsa i den.
Vad i helvete?
Det var ingen melodi. Bara luft.
En tiger som blåste en trumpetsnäcka.
Utanför grät sångaren över sin naga-fru.
Vad som än händer, ska vi vara starka
Palmy stod vid dörren.
Hon såg allt som pågick.
I mörkret utropade Palmy:
"Vad i helvete?"
"För mycket religion."
"Vad gör vi här, Note?"
Det vet inte jag heller! Jag trodde inte det skulle spåra ur.
Jae Nam fortsatte blåsa…
…tills hon inte orkade mer och svimmade på mattan.
Jag tänkte: "Vad är det här för multiversum?
Hur hamnade jag här? Jag är så förvirrad."
När Jae Nam svimmade
började alla lugna ner sig.
De hämtade vatten att dricka åt henne.
Timingen var perfekt. Kong avslutade sin sång, kom in och torkade tårarna.
Han kom in och sa: "Vad är det med Jae Nam?"
Du med! Vad fan håller du på med?
Sedan avslutade prioren ceremonin i munkbostaden och kom ut.
Perfekt timing.
"Okej, allihop.
Lord Naga är redo.
Ni kan gå och ta emot er gåva."
"Var, fader?"
"Du, unge man, gå ner i lotusdammen."
"Varför måste jag gå ner i den?"
"Det är Lord Nagas palats. Hans hem."
"Vi?
Ska vi gå in i hans hem?
För att bli hans middag?"
Det var kolsvart. Så mörkt. Inga ljus alls.
Vi hade bara templets ficklampa och lamporna på våra mobiler.
Vi var omtöcknade, så vi följde efter abboten.
Sen sa abboten: "Damerna får inte gå in.
Det går i strid mot hans krafter.
Damernas menscykler påverkar hans krafter negativt."
Så vi sa att tjejerna inte fick gå ner. Palmy, du får inte gå in.
Medan vi redde ut det hade Jae Nam redan hoppat i.
Jae Nam trodde inte att hon var människa.
Hon var en tiger.
Ingen vågade stoppa henne, vi var rädda att bli bitna.
"Fader, hon är redan i dammen."
"Ja, då vet jag inte…"
"Okej."
I lotusdammen, som var stor som en basketplan,
bad abboten oss hålla händer.
Vi höll händer och gick sida vid sida från ena änden till andra.
Om vi hittade Nagas gåva skulle vi plocka upp den.
"Okej," sa abboten. "Härifrån ska jag utföra ceremonin."
Han tände ett ljus.
Brisen avgav ett visslande ljud,
och man hörde ljudet av syrsorna i mörkret,
samt vår ängslan.
Vattnet steg upp till hit på oss.
Botten var lera. Vi gick i det.
Det hade tidigare varit en lotusdamm.
Det fanns inga nya lotusar, bara uttorkade stjälkar,
vilket var obehagligt att kliva på.
När vi gick sipprade det ut små bubblor med varje steg.
Lukten var stickande. Men vi…
Jag vet inte varför vi gjorde det, men vi hade kommit såhär långt.
Abboten sa: "Okej."
Hans röst var mjuk, men man hörde den tydligt i mörkret.
"Om ni hittar något, skrik inte.
För inte oväsen. Gör ingen stor grej av det."
Va?
Jag är i en damm. Om en naga kommer,
virar kroppen runt mig, äter på mitt ben,
ska jag vara tyst då?
Ska jag bara låta mig dras ner?
Verkligen?
Jag var så förvirrad. Alla var rädda. Jag, Palmys partner,
chauffören, alla männen.
Vi var alla rädda. Bara en var på gott humör.
Den tidigare nagan.
Kong Huayrai. Han simmade omkring, njöt i fulla drag.
Han simmade fjäril. För så simmar alla naga.
Han simmade omkring och njöt av stunden.
Han var på väg hem till sin fru.
Mitt i tystnaden hördes vårt plaskande.
Under tiden mässade abboten sina mantran.
Halvvägs igenom sa han:
"Fröken, du på stranden,
stäm in i mässandet med mig.
Jag mässar 'Itipiso'.
Mässa tillsammans med mig."
Kvinnan på stranden
var ingen annan än
Eve Pancharoen,
vår kära Palmy.
I det becksvarta mörkret,
ute i skogen,
kunde man höra
Palmys röst sjunga som ingen annan.
Medan vi plaskade på…
Itipiso bhagava araham
Samma sambuddho
Vijjacaranasampanno
Sugato lokavidu
Anuttaro
Det var helt surrealistiskt.
Det kändes som att jag drömde. Vi plaskade i Nagas palats
medan Palmy mässade "Itipiso".
Vad var det för galenskap?
Vi plaskade vidare och kände oss för. I mörkret ropade Kong: "Note, Note!"
"Vad är det? Vad?"
"Han simmade mellan mina ben!"
"Vad?" "Han simmade mellan mina ben!"
Vad i helvete?
"Han finns på riktigt!"
Vad han menade var att en naga simmat mellan hans ben.
Verkligen? Skulle inte dess ryggkam skära itu dina kulor?
Det fick mig inte att känna mig bättre.
Jag var livrädd. Vi klämde våra händer hårt.
Våga inte simma under mig!
Simma inte under! Stryp mig inte!
Vi gick vidare. Det tog flera minuter.
Innan vi kom fram till stranden hade det blivit tystare omkring oss.
Abboten sa:
"Sluta inte.
Fortsätt mässa."
Han talade troligen med Palmy.
"Min hals är torr av allt mässande.
Jag sitter på massa irriterande växter.
Jag har ont i rumpan."
Itipiso
Vi gick hela vägen.
Vi letade, men hittade ingenting!
Jag blev så nedstämd.
Jag kravlade till dammens kant. Vattennivån var cirka 1,5 meter.
Jag sa till abboten: "Fader, vi hittade ingenting."
Abboten sa: "Hmm.
Det har aldrig hänt förut.
Något måste ha gått fel.
Lord Naga sa att vi varit respektlösa mot honom.
Någon måste ha varit respektlös."
Vem?
Inte jag.
Jag kom ju för att observera.
Så…
"Jag går in själv," sa abboten.
Han tog av sig rocken, och bar bara axelstycket och underplagget
och gick ner i dammen.
Men vi ville inte gå ner en andra gång.
Vi var redan täckta av lera och det var nästan midnatt.
Gissa vem som följde med abboten? Just det. Han där.
Han dök upp och ner.
De letade omkring.
Hela vägen till andra änden. Och de hittade det.
På riktigt.
En kristallkula.
Abboten sa att det var Lord Nagas. Den var såhär stor.
Den vägde cirka 60 kg.
Den var kristallklar. De fiskade upp den och den slank iväg.
"Den slingrar sig," sa Kong.
Den halkade dem ur händerna.
Kristallkulan var lerig och gled dem ur händerna.
Till slut bad de chauffören att hämta en duk att hålla kulan med.
De bar upp den. Det krävdes sex personer. Den var tung.
Vi tvättade den och bar upp den till munkarnas bostad.
Vi tittade på den och förundrades.
Kong var lyrisk.
Han visade sin vördnad, tvättade och torkade den.
Han kunde inte sluta prata.
Jag visste inte vad jag skulle tro. Den var så vacker.
Palmy kom och tittade.
"Får jag se?"
"Fader, får jag röra den?" "Var så god." Palmy trängde sig fram.
"Mässade vi sådär länge för den här?"
"Det finns massor av sådana vid Tha Phra Chan."
I slutändan kunde jag inte ta med den på planet för den var för tung.
En skåpbil fick köra den från Nan till Bangkok.
Vi gav kristallkulan till Kong Huayrai.
Han var överlycklig.
Mitt uppträdande skulle sluta nu. Precis nu.
Men jag vill inte sluta än. Får jag stanna lite till?
För jag har ännu inte nämnt
en person som jag inte tolererar längre.
Jag har tolererat honom i åtta år.
Vad är det här? Håller ni med?
Ni skojar.
Han är ganska…
Vi kan säga att han inte vill ge sig av.
Psykologisk sett kan man säga att han passionerat försöker stanna.
Fastän han uppför sig som att:
"Jag gör som ni vill, okej?"
Men han uppför sig som att han vill stanna, kanske fram till APEC-mötet,
för sin familjs heders skull.
Eller så vill han stanna i fyra år till
för att sätta ett nytt rekord med totalt 12 år.
Men eftersom han vägrar sluta
föreslår jag att vi ska uppfylla hans dröm.
Vi gör den gamle mannens dröm till verklighet.
Så att han är ångerfri när han slutar.
Innerst inne vill jag gå med i hans team och hjälpa honom med nästa valkampanj.
För jag vet att han kommer att misslyckas om han gör det själv.
Det är ju redan förlegat, att driva kampanjer på det gamla sättet.
Även kallat "falska löften".
Löften om att göra det ena och det andra.
Löften om att höja minimilönen till 400 baht och så vidare.
När de inte uppfyller dem, raderar de bara diskussionsforumen.
Det räcker nu. Nu är det ens sanna jag som säljer.
Var dig själv. Folk röstar på en om de gillar vem man är.
Jag kallar den sortens marknadsföring för "översittarreklam".
Berätta för världen vem du är.
Idén jag har för farbror Tuu
kommer från guvernörsvalet i Bangkok.
De använder de där bilarna som spelar landsbygdsmusik
med igenkännbara melodier och anpassad text.
De är mycket medryckande. Efter det
ska man publicera sina kvalifikationer på ett ärligt sätt.
Det jag hörde lät såhär.
Man hör ekon.
Melodier från landsbygden.
Mer eko, tack.
Det hör man utanför huset.
Jag ska förtrolla
Ditt hjärta att välja en gammal flamma
Samma premiärminister
Vi samlas
Och lägger våra röster
På gamle farbror Tuu
Sedan uppger man kvalifikationerna. Tydligt.
Opålitlig!
Vi har fått sköta oss själva.
Tydligt!
Opålitlig!
Möjliggjorde aktuella problem.
Skapar nya.
Man ska väl berätta för folket vad de ska förvänta sig?
Möjliggör problemen. Skapare av nya.
Försäkrar transparens.
Men revisioner är inte tillåtna.
Redo att bemöta alla problem
med hela sitt intellekt
och alla sina 84 000 hjärnceller.
Hans starkaste sida är… hans huvud.
Hans starkaste sida är hans huvud.
Hans svagaste sida är innehållet.
Han är smart med ord.
Men smartare utan.
En premiärminister som löser landets problem med låtar.
Så många nya låtar. Du kan väl göra ett album?
Han löser landets problem med låtar.
Han löser sina egna problem genom att agera aggressivt.
Om han inte kan svara på en fråga, döljer han det med ilska.
Han som gjort ett åtagande till nationen.
Och inte bara en nation.
Han har gjort åtaganden till så många.
Det senaste var med ett lån från Japan.
Vår skuld är nu tiotals miljoner baht.
Vi ska bara vara lugna och betala tillbaka skulden tillsammans.
Vi lämnar över skulden till våra barn.
Varför?
För vår generation kan inte betala av den.
Vi kopierar inte andras policyer.
Om man röstar på Chadchart får man jobba, jobba, jobba.
Men röstar man på farbror Tuu måste man be, be, be.
Och bli irriterad, irriterad, irriterad.
Vi tar en paus från valkampanjen.
Vi går till folket som skvallrar på gatorna.
Grejen är
att det finns två personer i landet som, varje gång de talar,
gör mig uppretad.
Det är farbror Tuu och Kratik.
Det är som…
"Ursäkta, hur ska vi lösa trafikproblemen?"
"Trafikköer är bra. De förhindrar olyckor."
Han var hedersgäst häromdagen. Farbror Tuu var hedersgäst
på Thailands 5G-toppmöte.
Det var en teknologikonferens.
Han höll ett möte om teknologi.
Dagens gyllene replik var när han sa
att han hade så mycket att göra
att om han var en dator hade han redan kraschat vid det här laget.
Ta ett djupt andetag och vakna.
Du är inte en dator.
Datorer har processorer…
…samt minnesenheter.
Du har varken eller.
Du är bara ett tangentbord.
Okej? Inte ens en skärm.
Ditt arbete kan inte visas på något sätt.
Somliga skulle kalla dig en gammal skrivmaskin.
Är det irriterande?
Ja, ja och ja.
Jag har en enkel fråga åt er. Säg att ni äger ett företag.
Ni har säkert ett av något slag.
Vi säger att någon sökte jobb hos er
med attityden…
"Skulle jag göra det här?
Vill du försöka själv?"
Tänk om det var någon som sökte jobb.
Skulle ni anlita hen?
Det är en enkel fråga.
Just nu arbetar den sortens person för oss.
Finns det en framtid här?
Hur många bor i Thailand?
Är det 67 eller 76 miljoner?
Något sådant. Tiotals miljoner.
Föreställ er att alla satt på samma plan.
Vi sitter på ett stort plan. Planet heter Thailand.
Vanligtvis flygs planet av en erfaren pilot.
Eller hur? Planet flygs av en pilot.
Men just nu är det inte de kunniga piloterna som har rodret.
Vem sitter i cockpiten? En väktare.
Låt mig klargöra något först. Jag ser inte ner på väktare.
Människor föds med olika förmågor.
Gillar du siffror? Bli revisor.
Gillar du frid och att vara obunden? Bli munk.
Gillar du att slåss? Boxare. Gillar du att laga mat? Kock.
Alla har sin egen grej.
Gillar du titlar och rang? Disciplin? Bli soldat.
Gillar du att upprätthålla ordningen?
Bli en väktare.
Världen behöver alla.
Men det betyder inte
att en väktare
kommer att kunna flyga plan.
Vi tar ett djupt andetag.
Just nu styrs vårt land av en väktare.
Ni som gillar farbror Tuu, lyssna på mig.
Jag kallar honom inte ond. Lyssna på mig.
Jag brukade gilla honom.
Jag menar inte att han är en ond person.
Men att kunna flyga ett plan är inte detsamma som att vara god.
Säg att vi träffar en munk.
Han gör goda saker och följer 227 regler för uppförande.
Tänker ni be honom flyga ett plan? Nej.
Dygder och goda gärningar kan inte flyga ett Boeing
som väger 200 ton.
Låt oss vara tydliga: det handlar om expertis.
Vår nations flygplan styrs av en icke-pilot.
Eftersom han inte vet hur man gör, när han måste…
När folk gör saker som de inte lärt sig,
kan de bara låtsas.
Säg att du blir huvudkock.
Trots att du inte kan laga mat. Vad kan du göra?
Sätta på dig rocken och låtsas.
När de frågar om recept, spelar du arg.
Du skriker tills de går. En överlevnadsmekanism.
Säg att du är fotbollstränare. Du vet inte hur man spelar.
Vad kan du göra? Låtsas.
Det är beklagligt att klä ut sig till fotbollstränare
och ropa: "Hallå! Kom igen! Anfall!"
Men vet du ens hur man spelar?
Det är precis så han flyger planet.
Passagerarna känner de. De tycker inte att han är en ond person.
De undrar bara vart han tar dem.
Är det fel att fråga vart vi ska?
Som passagerare vill vi veta var vi ska landa.
När vi frågar skäller han på oss.
"Flygningen tar 20 år."
Vad har vi för mellanlandningar då?
Och när planet får problem,
vare sig det är trycket ombord, matbrist eller trasiga toaletter,
har han inga svar när vi frågar.
Om man inte vet hur man flyger så finns det en handbok.
Dessvärre är det inte till hjälp för den är på engelska.
Min engelska är inte heller så bra.
Men vi borde väl låta de som kan läsa det göra jobbet?
Lösningen är inte att läsa nån heminredningstidning istället.
Det är inte läge att utsmycka planet.
Han har inga svar åt oss. Så vi frågar andrepiloten,
som är äldre och har mer erfarenhet.
Vi knuffar till honom, men han sitter och sover!
Vi knuffar och frågar.
"Jag har ingen aning."
Att behöva flyga någonstans
utan att veta vart man ska…
Nämn inte ens 20-årsplanen.
För din plan är 20 minuter redan för länge.
Det är vår nations uppfattning.
Vi vet inte vart vi är på väg.
Om du älskar folket, som du påstår dig göra,
båda två, piloten och andrepiloten,
vänligen använd planets katapultstolar.
Oroa er inte för att vi ska krascha. Vi kan slå på autopilot.
Passagerarna hittar en lämplig pilot.
Så många vet hur man gör det. Låt folket reda ut det.
Säg inte: "Nej! Vi ska välja nån själva."
Låt inte 250 senatorer välja åt oss.
Vänta lite.
Kan den här lampan vara tänd?
Du i den svarta tröjan. Du är väl inte soldat?
Låt oss prata om det. Alla klappade utom du.
Grejen är…
…att du ska veta att mina ord inte är mina.
Jag blev förbannad, som du minns?
Inget kommer att få det att försvinna
Itipiso bhagava araham
Jag är inte mig själv.
Anmäl mig inte, okej?
Saken är
att jag aldrig i hela mitt liv har sett
maken på sådan solidaritet.
Tänk på det. När det är farbror Tuus födelsedag
kommer det att synas på Facebook.
Kommentarerna är solidariska.
Jag driver med varje administration.
Det kvittar om det är Yingluck, Abhisit, Taksin, jag driver med alla.
Men jag har aldrig sett sådan solidaritet.
Så under hans födelsedagsinlägg säger alla kommentarerna: ta dig i brasan.
Det har jag aldrig sett förut.
Eller hur?
Alla ber honom att fokusera och förstå,
fokusera och förstå.
Sådan solidaritet.
Så om jag försvinner från tidningarna efter det här uppträdandet,
eller från media eller tv, säger jag redan nu: jag blev inte munk.
Förutsätt inte att Udom valde det ensliga munklivet.
Det blir nog du som kidnappar mig.
Vi återgår till valkampanjen.
Vi är färdiga med galningar, naganer och skvaller.
Påhittade saker.
Vi fortsätter med valkampanjen.
Bilen kör vidare.
Det här är en inbjudan till alla Thailands medborgare.
Tillsammans ska vi skydda landet
från att utvecklas.
Vi skyddar landet från att utvecklas genom att rösta på farbror Tuu.
Farbror Tuu är det bästa valet
för de som inte kan välja.
God natt, allihop. Tack för att ni kom. Jag älskar er.
Jag älskar er alla. Tack ska ni ha.
Ska ni inte gå hem?
Nej!
Ni skämtar väl?
Vi vill ha mer!
Vad är det som händer?
Vi vill ha mer!
Okej. Bara lite till.
Av med kläderna!
Vi stannar till morgonen!
Herr soldat,
du kan gå och förbereda trupperna.
Det finns ändå bara en utgång. Det här kommer jag inte undan med.
En humorshow brukar sluta med skratt,
precis som ni såg.
Men jag är nog gammal nog att avsluta på ett annat sätt nu.
Jag menar inte att avsluta mitt liv.
Jag vill dela med mig av något som jag lärt mig.
Ända sen det slog mig
att jag inte har mycket tid kvar på jorden har det varit lättare att leva mitt liv.
Jag bryr mig mindre om andra.
Jag har mer tid att bry mig om mig själv.
Det har fått mig att inse
vad det egentligen är jag vill göra
och vad jag vill att andra ska se mig göra,
eller vara, den sortens grej.
Frasen: "Det här funkar för mig", har varit till stor hjälp.
Det här funkar för mig.
Vare sig det är inne eller ute, nytt eller gammalt, öppet eller stängt,
här eller där, coolt eller lyxigt, spelar ingen roll för mig.
Det kan vara coolt för andra, men funkar inte för mig.
Som de där superbilarna med måsvingedörrar.
Det är coolt för andra, men funkar inte för mig.
Varken jag eller min mamma kan komma in i dem.
Min fru och barn skulle inte kunna använda dem.
Var parkerar man vid marknaden?
Dörrarna skulle träffa säljarnas paraply.
Det funkar inte för mig.
Eller de som vill visa tacksamhet till sina mammor
med en stor bunt kontanter och påstår att det är tacksamhet.
Det är fint, men det funkar inte för mig. Jag överför det hellre.
Eller om vi inte hade råd hade jag gett henne massage istället
medan hon tittar på Mic On Debt Off
där Ryan har varit mästaren i en evighet.
Alla har sina egna uppfattningar
om bekvämlighet, lycka och framgång.
Det är koncept som passar in i deras liv.
Vi kan inte låna och iklä oss andra människors kläder.
Tänk om alla skulle låna Ice Apitsadas kläder.
Det är en bodysuit som kräver kroppsolja för att få på sig den.
Den är cool på henne, men försök att få på dig den.
Den passar inte oss. Vi har saker som funkar för oss.
Problemet med de flesta idag
är att vi tar över andras uppfattningar om framgång, lycka och bekvämlighet.
Alla vill ha ett gott liv. Alla vill bli megarika
eller bli miljardärer på en natt, precis som självhjälpsböckerna lovar,
eller som livscoacherna lär en, eller som poddarna påstår,
och som YouTube-människorna lever.
De vill göra oss megarika och i kontakt med universum.
Lås upp tankarna. Föreställ er pengar.
Be universum om en förmögenhet inom 72 timmar.
Är universum så formbart?
Be då universum att bota din partners spelberoende först.
Få era barn att städa upp efter sig själva.
Om det var så lätt skulle alla vara rika. Klasser skulle inte existera.
Vem ska köra taxi åt oss? Vem ska köra våra tåg?
Vem ska laga mat och servera den?
Världen utgörs av människor av alla slag.
Vakna.
En procent av alla i denna värld,
bara en procent av människorna i detta land är megarika.
Livet är som ett maraton.
Av 10 000 deltagare är det bara en som når mållinjen.
Man har aldrig sett ett maraton
där tiotusen deltagare når mållinjen tillsammans.
Vakna. Det är inte på riktigt.
Det är en procent.
De rika människorna med det goda livet
som lägger upp bilder på Instagram? De rika människorna?
Låt dem vara rika. Var glad för dem.
Vi behöver inte deras kläder.
Vad spelar det för roll om de är superrika?
Vi kanske inte är lika rika, men vi är lyckliga på vårt sätt.
Vi har rikedomar som vänskap, hälsa och skratt.
Det är andra sätt att vara rik på.
Men den där enda procenten som vi är så avundsjuka på,
tänk om de är rika, men saknar vänner, god hälsa
saknar skratt, vänskap och beundran?
Det skulle jag kalla fattigdom.
Vi är rikare.
Döden är inte alls skrämmande.
Det vore värre att vara vid liv, utan att vara lycklig.
Att inte göra det som passar en, som funkar för en själv.
Att vara fast i att göra något man inte älskar.
Om du inte är den du är,
är du inget annat än ett levande lik.
Kom ihåg detta.
Det funkar för mig.
Lev livet på det sätt som funkar för dig. God natt, allihop.
Undertexter: Tomas Lundholm