Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Вітайте оплесками — Удом Тайфаніт!
Ви з неоновими плакатами.
НОУТ ТАКИЙ МИЛИЙ
Дуже дякую!
Якщо ти щасливий і знаєш про це, плескай у долоні!
Я так скучив за сценою!
Ми теж за тобою скучили!
Я в такому захваті!
Чи можна…
направити на мене світло прожекторів?
Я так цього жадав.
Тепер я знаю, як почувається Срісуван Джанья.
По-перше, хочу перепросити
за всі процедури, які ви мали пройти, щоб потрапити сюди.
Ми маємо дотримуватися урядових заходів.
Це може трохи дратувати.
На дорогах затори.
Відбуваються протести
проти того, хто має піти.
Що ж…
варто вибачити протестувальникам, які там і від нашого імені,
поки ми з вами тут відпочиваємо.
Обіцяю, згодом ви почуватиметеся краще.
Якби ми не дотримувалися правил, нам знову довелося б відкласти шоу.
Моя команда благала мене вийти з храму, щоб зробити це шоу.
Там була вся команда.
Вся команда сиділа там, благаючи мене:
«Тобі час покинути монастир».
«Інакше не встигнеш підготувати шоу».
Якби після того, як я розстригся, шоу знову відклали,
я вже точно ніколи не покинув би монастир.
Будучи ченцем, я так багато чого навчився.
Це було одне з найкращих рішень у моєму житті.
Стільки незабутніх історій.
Та найбільше запам'яталося
споглядання смерті.
Вчителі постійно казали:
«Ми всі скоро помремо».
Щоденне повторення сприяє засвоєнню знань.
Тож з часом я це таки усвідомив.
«О, Боже! Я скоро помру».
Я колись народився. А тепер я старію.
Болячки.
Тепер у мене стадія болячок.
Ті, кому за 50, розуміють.
Ми постійно відчуваємо
біль у колінах, біль у ногах, зміщені диски у хребті,
маємо розлади травлення, кислотний рефлюкс.
Проходимо огляди, робимо незнані доти речі,
як от щеплення проти правця чи проти оперізуючого лишаю,
проходимо колоноскопію, коли одну трубку
вводять через рот, а другу — через анус.
Посередині вони зустрічаються.
Я би нізащо не хотів це робити.
Та приходить час, і ти просто мусиш.
Я був почувався недобре.
Тож пішов на обстеження простати.
Тобі, юначе, цього не зрозуміти.
У твоєму віці я поняття не мав, що це таке.
Та у 50 такі обстеження обов'язкові.
Я завжди думав, що обстеження простати
робить лікар за допомогою… стетоскопа.
Перевіряє, чи ваші яєчка
стукають
у правильному місці, чи немає раку.
Але все відбувається інакше.
Вони запихають палець
у ваш задній прохід.
Коли я про це дізнався, подумав: «От лайно!».
«Нізащо!»
Розумієте?
Мені довелося негайно шукати лікаря-чоловіка.
Не міг же я дозволити гарненькій лікарці…
ну… зробити це.
Гадаю, жінки розуміють.
Коли у вас беруть гінекологічний мазок,
ви навряд захочете, щоб це робив чоловік.
Особливо якщо він симпатичний.
Це ж навіть не ваш чоловік. Навіщо це йому взагалі?
Так і тут.
Тож я почав шукати лікаря-чоловіка в Інтернеті.
І знайшов доктора Арканая.
Я зателефонував, назвався й домовився.
Він почув ім'я «Удом Тайфаніт».
І сказав: «М-ре Ноут,
чи могли б ви взяти із собою свої мерчі?»
«Тобто подарункові набори?»
«Ті ковдри, ляльки, кухлі, будь ласка, візьміть їх із собою».
Я спитав: «О, то ви фанат? Дуже приємно».
«Не я, медсестра, моя асистентка».
«Вона вас обожнює. Ваша прихильниця».
«Справжня фанатка».
«Вона принесе на підпис ваші книжки, ваші диски ще з тих часів».
«Принесіть свій мерч».
Я так і зробив.
Коли я приїхав, вона чекала мене на стоянці.
Можете уявити собі, як фани вітають своїх знаменитостей.
Вона бігала навколо. Кричала «Ноут!»
Вигукувала «Ноут!» високим голосом.
Ми зробили фото. Я дав їй мерч,
автограф і все таке.
Усе, чого хочуть фани. Вона була в захваті.
Далі провела мене в кімнату для обстеження.
Невеличка кімнатка.
Нічого незвичайного.
Потім мене попросили зняти штани.
Я їх зняв, а верх залишив.
Потім потрібно було лягти,
тримаючи руками коліна.
Вау! Яка моральна підтримка у залі!
Я вам ось що скажу.
Я хочу, щоб ви мені зараз поспівчували.
Виступати зі стендапом у такий час — зовсім новий досвід для мене.
Зазвичай під час виступів я можу бачити усмішки людей,
вирази облич. Я хоч можу зрозуміти, чи заходять їм мої жарти.
Уявіть себе на моєму місці.
Коли я дивлюся звідси вниз, все здається понурим і приреченим.
Я бачу лише очі.
І все, що вони роблять,
це слідкують, як я рухаюся — праворуч, ліворуч…
Очима неможливо показати, чи сподобався вам жарт.
Смішити людей узагалі нелегко.
Тим більше, коли люди сміються, але не показують цього.
Мовляв: «Я не покажу тобі. Усе одно».
От зараз. Що я бачу? Ось ця дівчина…
Усе що я бачу, це її очі,
а в них — «усе одно».
Це страшно.
Тому, будь ласка, якось реагуйте на мої жарти.
Хоча б трішки.
Потіште мене. Щоб я принаймні знав, що ви зрозуміли жарт.
Ось про що я.
Це дуже мило. Дякую вам!
Так значно краще.
Тож лікар сказав мені лягти, обійнявши коліна.
Уявіть мене тепер без штанів. Мій зад ось тут.
Отож лежав я у цій позі
і нервувався через те, що має відбутися в задньому проході.
Я почув звук латексних рукавичок.
«Трісь-трісь».
У той момент
я подумав, що лікар
змастив необхідне вазеліном.
Раптом
я усвідомив…
У кімнаті було тихо.
Але я усвідомив, що крім нас із лікарем у кімнаті є ще хтось.
Я це відчував.
Була якась додаткова енергетика.
Дуже потужна енергетика.
Отож лежу я собі й відчуваю, що лікар не сам.
Хтось іще випромінює сильну енергетику.
Тож я обернувся.
То була вона, моя фанатка.
Моя фанатка стояла неподалік від моєї дупи.
На відстані руки.
Я побачив там її! Свою фанатку!
Уявляєте?
Цього не мало статися.
Тож я прикрив свій зад.
«Лікарю, заждіть».
«У чому справа?»
Кажу: «Я не вважаю це прийнятним».
«Що саме?»
«Присутність медсестри».
А він мені: «Та ну, вона ж фанатка. Хай подивиться».
Фани не мають дивитися на щось подібне, правда?
Ніби
мій анус — це око,
і ми встановили прямий зоровий контакт.
Ні, фанати не мають цього бачити.
Яким було її враження від мене до процедури?
Яким вона мене запам'ятала?
Бо після того, як фани бачать твій зад,
твій волохатий зад…
Ви тільки уявіть собі.
Припустімо, ви фанат Нонта Танонта
чи Тіка Джетсадапорна,
чи, може, Надета.
І ось ви
медсестра,
у якої перед очима зад Нонта Танонта.
Побачивши таке раз,
картинка фіксується в головному мозку.
І наступного разу під час концерту,
чи проходячи повз його рекламне фото,
у вас перед очима буде не лише Нонт Танонт,
а Нонт Танонт
і його волохата дупа.
Його пісні вже звучатимуть інакше.
Тож я сказав лікарю: «Ні, цього не буде».
«Попросіть її вийти».
«Але як ми тоді це зробимо? Хтось має тримати вазелін».
Я сказав: «Ми удвох впораємося».
«Ось. Я потримаю. Набирайте».
Медсестра хихотіла,
виходячи.
А чи не зняла вона часом усе на камеру?
Змастивши руку,
доктор Арканай
запхав свій палець у мій задній прохід.
О, Боже!
Цей прохід завжди працював як вихід.
Як вулиця з одностороннім рухом.
Не було руху в протилежному напрямку.
О, Боже! Коли він розпочав процедуру, я вигукнув: «Ой!»
Це було так неприємно!
І якось зовсім нелегко!
Запхавши пальця,
він сказав: «Розслабтеся».
«Обережно видихніть. Перший раз завжди найважчий».
А потім як зажене його повністю ось так!
О, чорт! Сльози набігли мені на очі.
Він штовхнув далі.
І це ще не все. Потім він його провернув.
Простата має форму
горіха кеш'ю.
Вона ніби подвійна.
Лікар намагається намацати ґулі.
Якщо вони є, можливий рак.
Тоді потрібна буде операція.
Лікар прокрутив пальцем навколо. Це було дискомфортно й боляче.
Та що важливіше — це було водночас приємно.
Набігли сльози. Але це були сльози щастя.
Маю визнати, всередині мене прокинувся гей.
Я відчув, що хочу, щоб він далі обстежував мою простату.
Кажу вам відверто.
Лікар продовжував процедуру,
щось пояснював мені англійською.
А я не хотів, щоб це скінчилося.
Це трапилось несвідомо —
коли він почав витягувати пальця, я схопив
його за зап'ястя, щоб зупинити.
Тут я згадав цю пісню з TikTok.
Гаразд, про болячки поговорили.
Тепер про смерть. Саме час.
Я запитав себе:
«З якого віку людина вже не здатна отримувати задоволення
від життя?»
Я це обміркував. Написав на аркуші паперу.
Для мене такий вік — це 65 років.
65 років — це вік, коли
ти ще можеш померти з гідністю.
Ти ще можеш ходити, маєш гарну пам'ять.
Можеш самостійно перевертатися, митися, їсти.
Ще немає цих трубочок і приладів навколо.
Мені насправді все одно, скільки я проживу.
Ну отримаю я якусь грамоту, доживши до 130 років.
У такому віці я навіть не знатиму, що з нею робити.
Я не мрію бути довгожителем.
Для мене важлива якість життя.
Не хочу бути старим дідом,
який дожив майже до 80 років,
але не може самостійно ходити,
потребує того, хто підтримує його з обох боків.
Який, ідучи на виборчу дільницю,
ледве пересуває ноги,
постійно об щось спотикаючись.
А коли головує на зборах,
то починає дрімає щойно сяде.
Коли йдуть парламентські дебати,
люди хочуть від нього роз'яснень
щодо прийнятого бюджету.
Дебати тривають від вечора до світанку.
Коли настає його черга відповідати,
його хтось штовхає. Він іде…
І каже: «Це неправда».
І сходить з трибуни.
Що, справді?
Чи ще десь у світі відбувається щось подібне?
Люди влаштовують дебати, щоб знайти відповіді.
І все, що ти можеш сказати, — «Це неправда?»
Якщо так виглядає старість, то я пас.
Тож мене цілком влаштує померти в 65 років.
Отже, мені залишилося лише 11 років.
Зараз мені 54.
Лише 11 років на планеті Земля.
Із цих 11 років один можна вже відняти.
Цей рік я вже майже…
змарнував.
Гадаю, всі так роблять —
марнують час на безглузде лайно.
Наприклад,
на перегляд фільмів на Netflix.
Десь о 9 вечора, перед сном, ми кажемо собі:
«Подивлюсь-но я фільм».
«Лише один, бо зранку на роботу».
Перше, що бачимо, — «ТОП 10».
«Я уже все це дивився».
«"Ґанґубай" проглянув».
«І це вже дивився, і це…» Шукаєш далі.
Досі не знайшов. Ну гаразд.
«Популярне». Що зараз популярне? Поглянемо…
Ні, це не для мене.
Цей надто захопливий. Ще й не засну потім.
О ні, тільки не горор! Не люблю цю акторку.
Тож ми продовжуємо шукати.
Фільми, номіновані на «Оскар».
Це все старі фільми. Переможці премії «Оскар» за всі роки.
І ми продовжуємо шукати.
Ще досі не визначилися.
Що там з корейськими драмами?
Головні актори симпатичні. Хай буде корейська драма.
Ці наче нічого, але надто довгі.
Більшість — серіали.
Тільки почнеш, одразу залипнеш,
і тобі гаплик.
До роботи доберешся не раніше обіду.
Відкладемо це до вихідних.
Шукаємо далі. Досі не вирішили.
І ось, нарешті, остання зупинка:
«Мій список».
Перевіримо. Ого! Я стільки всього зберіг.
Погляньмо, що тут є.
Може, цей подивитися?
Ніяк не вирішу.
Ну гаразд уже.
«Продовжити перегляд».
Де ми там зупинилися?
І тепер, коли ми нарешті визначилися,
тиснемо «відтворення» і починаємо перегляд.
Без поняття, про що тут ідеться.
Не знаємо, де саме зупинилися. Переглянули надто багато.
Не пам'ятаємо, що відбувалося до цієї сцени.
Ну гаразд, почнемо перегляд спочатку.
Вертаємося до першого епізоду.
Тепер, нарешті, подивимося…
Засинаємо. Пульт у руці.
Саме так ми марнуємо час.
Ще безглуздіше ми марнуємо час,
коли скролимо телефон через порожню цікавість.
Так, так.
Це купа часу. Купа часу щоденно.
І я навіть не про TikTok і подібне.
Та лише споглядання одного танцю Енгфи…
та інших, хто так танцює.
Не можеш припинити дивитися.
Особливо в Instagram.
В Instagram ти бачиш
знаменитостей, що буквально вистрибують,
закликаючи тебе залипнути саме в їхнє життя.
Гаразд, ось ця цікавить. Що?
Вона вагітна? Хто батько?
О, так вони заручилися!
Чорт, її чоловік — мільйонер. Хто він? Поглянемо.
А, цей! Знаю такого.
Ану назад. Де вони заручилися?
Вони провели медовий місяць на цьому курорті.
Збережу для себе. Може, колись поїду.
Ще й торт у подарунок. Шикарно!
У що це вона вдягнена? Теж собі таке замовлю.
А взуття? Аміна Муадді.
Аміна Муадді? Що це за бренд?
Звучить так,
ніби там продають курку бір'яні.
Аміна Муадді? Це такий бренд?
Ґуґлиш назву, є таке.
Аміна Муадді.
Читаєш, одразу вискакує реклама.
Lazada — 1850 тайських батів.
Shopee — 815 тайських батів. Непогано!
Клікаємо далі. Відкриваємо Shopee, і є!
Показані товари бренду Аміна Муадді.
Але під взуттям вискакує вікно «Пов'язані товари».
Одразу перевіряєш запропоновані товари
і бачиш мухобійку.
До чого тут вона?
Раптом пригадуєш,
що збиралася купити мухобійку минулого тижня.
Тоді ти просто приглядалася.
Але зараз, чорт, усього за 199 тайських батів!
Електрична модель. Ставиш на зарядку,
і вмикається пурпурове світло.
А, отже, вона притягує комах навіть коли заряджається.
А коли повністю заряджена, береш і махаєш нею. Вбиває все.
Це обов'язкова річ.
І ти кладеш її у кошик.
Ти задоволена. Далі бачиш напис: «Купуєш дві — знижка 15%».
Це не можна проігнорувати.
Ось ще якась знижка.
Зараз перевіримо.
Той же магазин. «Пов'язані товари». О!
Липкі мухоловки.
Липкі мухоловки —
100 штук за 150 тайських батів.
Трохи більше як один бат за штуку.
Навіщо чекати Чорної П'ятниці?
Куплю їх зараз і отримаю знижку.
Додаєш їх у кошик. Уже дві одиниці товару.
Далі напис: «Купуєш три — доставка безкоштовна».
То чого ж ми чекаємо? Продовжуємо покупки.
Наступною покупкою буде щось абсолютно непотрібне.
Треба ж чимось заповнити почуття порожнечі всередині.
Скролиш далі.
Бачиш засіб для видалення вугрів.
Не може бути! Він іде разом із зарядним кабелем
усього за 99 батів.
Він же зазвичай коштує тисячу! Ну, чи 500, щонайменше 300.
А тут 99 батів! Проблема вугрів стає критичною.
Додаєш товар у кошик. Три одиниці. Тепер ти щаслива.
Таке от жіноче життя. Тепер можеш спати спокійно.
А туфлі ти купила?
Коли жінки чогось хочуть, але не мають цього,
у них у серці з'являється діра.
Земля вислизає їм з-під ніг.
На роботі вони відчувають, що їм ніби чогось бракує.
Пригадали ім'я. Питають подругу:
«Ти знаєш когось на ім'я Аміна? Крутиться в голові».
А подруга каже: «Звичайно!»
«Ось поглянь — Мо Амена».
«Вона дуже відома. Двічі виходила заміж.
Кинула хлопця заради буч».
«Каже, буч набагато краща». «Краща? Почитаю!»
І так далі.
А як же взуття?
Ось так ми марнуємо час.
Але найбезглуздіша діяльність — це перегляд
відео видалення прищів.
«Улюблене».
Ніколи не звертайте на цю стежку. Повірте —
назад вороття не буде.
Для тих, хто не в курсі, це відео
в обрамленні пастельних троянд.
Чому троянд? Щоб пом'якшити рівень насилля,
приглушити агресивність.
Це відео з людьми,
яким брутально і жорстко видавлюють прищі.
Крупним планом вичавлені прищі на обличчі, носі, підборідді.
Прищі у збільшеному масштабі.
Тривимірне зображення.
Різні види прищів.
Вугрі… Не звичайні вугрі, зауважте.
Чорнющі вугрі.
Уявіть шкірку перезрілого джекфрута з чорними шипами, стиснутими разом.
Ви в шоці: «Ні, не вірю, такого не буває».
Вони використовують голку для головок вугрів, щоб пробити шлях.
А далі вичавлюють їх руками чи інструментом.
Коли вони їх видавлюють,
ці прищі вилазять, мов десятки черв'яків.
Є ще гігантські прищі.
Ні, не звичайні великі прищі.
О, Боже!
Ці завбільшки з вашу щиколотку.
Скальпелем зрізають шкіру, щоб вичавити його.
Він вибухає і лускає, наче бульбашка.
Від цього хочеться блювати.
Дехто з моєї команди дивиться ці відео. Фріки.
«Ви — фріки. Ви всі ненормальні».
Поки я їх лаяв, то дізнався, чому люди це дивляться.
З чого все почалося?
Я мав дослідити це питання.
Я дізнався, що все почалося з однієї лікарки
зі США, яка видаляє абсцеси.
В інших країнах естетичні процедури
не покриваються медичною страховкою.
Розумієте?
Тож безхатьки чи малозабезпечені люди
не можуть дозволити собі такі послуги.
Лікарка робить безкоштовні процедури,
які вона натомість знімає і викладає в мережу.
Що отримує лікарка?
Перегляди.
В інтерв'ю вона стверджує,
що після публікації відео мають 100 000 переглядів.
А через кілька днів — мільйон.
У неї близько п'яти-шести мільйонів підписників.
А, отже, є купа таких фріків, як ми.
Я запитав у себе —
що я відчуваю, коли це дивлюся?
Чому я це дивлюся?
Схожі відчуття в мене від поїдання смажених равликів.
До них береться зубочистка.
Нею ми намагаємося
виколупати з мушлі всі нутрощі.
Геть усі! І чорний кал на кінчику також.
Навіть якщо ми не їмо цей кал,
ми однаково мусимо дістати геть усе.
Так само, коли вони вичавлюють прищ, а голівка вийшла лише наполовину.
«Ти маєш зробити це як слід наступного разу».
Це змушує вас сидіти на краю стільця,
ви не можете не дивитись.
І так проходить година.
Можна натрапити на справжній шок-контент, наприклад на відео
видалення врослого нігтя.
Ті з вас, хто цього не бачив, напевно, скажуть «фу!»
Але повірте мені. Щойно ви доберетеся до телефона,
вам кінець.
Це змарнований час.
Отже, викреслюємо один рік, у мене залишилося десять років.
Якщо перевести у дні, то це…
3650 днів.
Приблизно 30% ми витрачаємо на сон.
Отже, залишилося 2555 днів.
Для мене це було ударом — усвідомити,
що мені так мало залишилося жити.
То як же я маю провести решту часу?
Я почав складати список справ, які б хотів зробити.
Це один список.
А ще список речей, які я вважаю марнуванням часу.
Речей, які я більше не хочу робити. Що саме?
Не ходитиму більше на дні народження.
Вони мені так набридли.
Мені вже 54 роки.
І я жодного разу не організовував вечірки до дня народження.
У дитинстві тому, що ми жили дуже бідно.
У дорослому віці хтось інший робив вечірки для мене.
Мені ніколи не подобалось,
коли вносили торт і просили мене загадати бажання.
Кожного разу я просив не робити мені жодних сюрпризів.
Бо мене вже ніщо не дивує.
Як може здивувати те,
що кожного року перед днем народження
хтось запрошує мене на вечерю?
Стіл незвично великий. Людей незвично багато.
І поки ми їмо, раптом гасне світло.
Хтось приносить торт, і всі співають «Многая літа…»
Завжди фальшивлять.
Ніколи не попадають у ноти.
На п'яну голову…
Дуже шумно.
Ось вони кладуть переді мною торт, і починається.
Дме вентилятор.
Гаснуть свічки.
Поки всі знову запалюють свічки, я стою й чекаю на сюрприз.
Хтось гукає: «У кого є запальничка? Сюди!»
Щойно запалять одну свічку, гасне інша.
Це дратує.
Далі я задмухую свічки.
Це зовсім не захопливо.
Ще гірше, коли це якийсь великий ресторан,
і в залі є ще іменинники.
Спочатку за твоїм столом співають «Многая літа»,
а музиканти грають цю мелодію.
Потім за іншим столом співають «Многая літа»…
Потім за іншим чути «Многая літа»…
П'ять столів з іменинниками. Якесь пекло!
Бідні музиканти,
яким доводиться постійно грати кляту пісню.
Невже не ясно, що їх вже нудить від неї?
І одного виконання було б достатньо!
Досить про дні народження.
Поговоримо тепер про весілля.
Туди я більше теж не ходитиму.
Навіть не думайте присилати мені запрошення.
Моя команда чудово знає, що я не прийду на їхні весілля.
Але натомість
я надішлю їм грошові подарунки.
Розумієте?
Я скажу відверто.
Я ніколи не радів за молодят.
Бо я їм заздрю.
Ви
маєте те, що хотіли.
Ви щасливі.
Ви знайшли свою половинку.
А я?
Я іду на ваше весілля дарувати вам свої гроші.
Тож я маю причину не почуватися добре
на вашому весіллі.
Який у цьому сенс? Я мушу дивитися вашу весільну презентацію,
слухати, як ви познайомилися, закохалися,
заручилися напроти Ейфелевої вежі.
Жінка завжди вдає, що не очікувала освідчення.
Аякже! Просто так одягла вечірню сукню зі шлейфом.
Зрозумійте.
Мені це остогидло.
Останнє відвідане мною весілля, яке буде останнім у моєму житті, —
це весілля Тун і Коя.
Я пішов, бо дуже люблю їх обох.
Люблю безумовно.
Мені доручили
керувати сценою,
виконувати роль тамади.
Тож
по обіді
відбувався обряд водообливання, щоб благословити наречених.
Було багато гостей —
поважних людей і друзів.
Людей було багацько, як тут у залі.
Як у цій частині зали.
І вони десь так і сиділи.
Називали імена, було багато відомих людей.
Представники музичної індустрії,
політики, відомі артисти.
«М-р Аед Карабао, підніміться на сцену,
дайте мудрі поради молодятам».
Я не знав, що мене також викличуть,
бо мого імені не було у списку.
Тож я стояв собі за сценою, щось робив.
«Удом Тайфаніт, вийдіть на сцену, дайте мудрі поради молодятам».
Я кажу: «Ні».
«Ні, не треба. Усе гаразд».
Я твердо переконаний, що не варто давати того, чого не маєш.
Ну які в мене можуть бути мудрі поради? Жодних!
Тож я казав: «Ні, не варто».
«М-р Удом Тайфаніт, вийдіть на сцену».
Під час церемонії запала тиша.
«Та запросіть уже наступного».
Я вдавав, що нічого не сталося.
«М-р Удом Тайфаніт, вийдіть на сцену».
Тун і Кой сиділи ось тут.
Навколо подушки, щоб спиратися.
А сюди вони клали руки,
щоб люди могли благословити їх водою.
Руки в них були бліді, нігті ніби от-от відпадуть.
Я подумав: «От чорт!» І піднявся на сцену.
Усі дивилися на мене так, як от зараз ви.
Я почав:
«Тун».
Тун чекав на мої мудрі поради. Вони обоє чекали.
І я сказав: «Тун. У мене немає для тебе мудрих порад».
«Розумієш,
я хотів побажати тобі щастя,
але ви обоє вже дуже щасливі».
«Ви чудова пара».
«У тебе прекрасна вродлива дружина».
«Ви підходите одне одному».
«Ви обоє маєте статус, славу, престиж, мудрість».
«Вам добре разом».
«Ви обоє такі гарні. Ідеальна пара».
«А я? Подивися на мене».
«Тун, я переконаний, що ми не можемо дати іншим те, чого не маємо».
«Це ніби як товстун дає мудрі поради тому,
хто намагається схуднути».
«Розумієш, про що я?»
Тун був збентежений:
«То що ж нам тепер робити?»
Я відповів: «У мене є ідея».
«А чому б вам не дати мудрі поради мені?»
Фотографу вдалося тоді вловити цей момент.
Ми цього не планували. Це вийшло спонтанно.
Тун спочатку почувався досить незручно, але в кінці сказав:
«Ноут, я сподіваюся,
що одного дня ти знайдеш рідну людину».
Ми обоє були збентежені.
Бачите?
На тебе всі дивляться, навіть коли ти просто п'єш воду.
Усе правильно, ви ж за це заплатили.
Ви купили цю ляльку?
Симпатична. Можна глянути?
Така мила. Погляньте.
Це для мене? Дякую!
Я теж таку хочу.
Щойно, коли я говорив…
Коли я впізнаю в залі когось знайомого,
я відволікаюся
і забуваю, що хотів сказати.
От щойно я помітив Тоні Джаа десь у залі.
Здається, там? Де це Тоні Джаа?
Ось ти де, Тоні Джаа! Привіт! Я скучив за тобою.
Дякую, що прийшов. Поаплодуйте цьому класному хлопцеві.
Він — найкращий.
Я був у Тоні Джаа в гостях.
Коли ж це було?
О, це буде дуже довга історія.
Ви не скоро повернетеся додому.
Я цього випадку ніколи не забуду.
-Так… -Розкажи цю історію.
Та вона зовсім не смішна. І трохи особиста.
Але гаразд, розкажу коротко.
Тоні Джаа запросив мене на вечерю,
а я хотів побачити його дім.
Я хотів побачити, як він живе. Тож ми домовилися про день і час.
Запросили також Сінґто Намчок і Конґа Хвайріа.
Ми втрьох їздили до Тоні Джаа.
Ми дуже чекали на цю вечерю.
У той момент мого життя
я дуже хотів познайомитися з дівчиною.
Розумієте?
Так хотів, що моя команда провела спеціальну нараду,
щоб придумати, як це організувати.
На цій нараді було близько 15 людей.
«Зареєструйся в Tinder».
«Свайпаєш собі вправо-вліво». Навіть навчили мене.
«Створимо тобі обліковий запис преміум-класу».
Я не користувався такими додатками, навіть TikTok не мав.
Це команда створила мої облікові записи.
Вони казали: «Давай! Створи собі профіль».
«Що мені завантажити?»
«Три фото. Ми виберемо найкращі».
Вибрали декілька прикольних фото.
«Гаразд, підходить».
Тоді вони сказали: «Є різні вікові категорії».
«А до якої категорії належу я?»
Вони показали: «Ти належиш до категорії 50 плюс».
Я переглянув відповідні профілі… «О, Боже!»
Ще трохи і я буду метчитися з домом для престарілих.
Це недобре. Тож я сказав їм: «Ні, це не спрацює».
«Ось ця ніби нічого», — кажуть вони.
-«Ніби нічого» — це як? -Ні, не підходить.
Літня біла жінка могла б цілком підійти.
Я запитав: «То як мені тут метчитися?»
«У нас буде преміум-оновлення, ми побачимо їхні профілі першими.
Ти подивишся, чи вони тобі подобаються.
Якщо так, свайпаєш і створюєш метч».
Щойно я мав розпочати, як один із колег заперечив:
«Не варто штовхати боса на цю стежку».
«Звідки ми знаємо, що дівчина справді гарна?»
«Вона може молодо виглядати…
скажімо, трохи за 30».
«Та коли ви почнете спілкування, що як,
сценарій один: вона не повірить, що це ти?»
«Так».
Постав себе на її місце.
Свайпаєш собі. Раптом бачиш — Ноут Удом з кубиками пресу.
Припустімо, ти метчишся з Ноутом Удомом,
і він починає розмову.
«Привіт». «Ти хто?»
«Я Ноут Удом». «Та ну тебе!»
«Припини знущатися. Ноут би тут не ошивався».
«Ти черговий шахрай?»
Уявляєте? Я саме про це.
«Можна зробити відеодзвінок, щоб вони пересвідчилися, що це справді я».
«Можна просто зателефонувати».
Команда відповіла: «А що як вони… Раптом ти їм щось скажеш…»
«Що як вони запишуть дзвінок,
а потім викладуть його в мережу, чи будуть шантажувати тебе?»
«Я цього не боюся». А вони мені: «Усе може бути».
«Що як ти випадково надішлеш фото свого члена?»
Хто, я?
До речі, гарна ідея!
Це ж моя реальна перевага!
Та команда була проти: «Ні, цього робити не можна».
«Tinder — відбій. Спробуймо щось спокійніше».
Далі вони показали мені
PlayQpid.
Ви, напевне, чули про нього.
Це простенький сайт пошуку партнерів
для тих, хто шукає своє кохання.
Кожен пише листа,
де описує свої вподобання, побажання й тому подібне.
Моя команда все проглянула.
«Поглянь на цю. Тридцять плюс».
«Ось ця».
«Хороший варіант, бос».
«Вона любить чоловіків із почуттям гумору».
Їй подобаються «зрілі й турботливі».
Та це ж про мене!
Ще пише, що зріст чоловіка має бути від 177 см.
Не страшно. Щось придумаю.
Можна покласти щось у взуття або ж стати навшпиньки отак.
Тому я сказав команді:
«Уперед! Пишіть їй повідомлення».
Мій колега, Нелл, написав їй:
«Вітаю! Я прочитав вашого листа».
І так далі.
«Бачу, ви шукаєте декого. А в мене є дехто».
«Він мені наче брат».
«Він би дуже хотів познайомитися з вами.
Гадаю, він саме той, кого ви шукаєте».
«Ви не проти?»
І тому подібне.
Вона відповіла й запитала, хто ж він.
І Нелл написав їй, що це Ноут Удом Тайфаніт.
Вона не повірила.
Сказала: «Припиніть грати в ці дурні ігри».
Тому Нелл сказав:
«Бос, зробімо відеовиклик».
Вона взяла слухавку
і побачила на екрані моє лице.
Бачили б ви її реакцію!
Спитала: «Чим я можу допомогти?»
«Ні, я лише хочу познайомитися з вами. Я прочитав ваш лист».
«Але
чому?»
Я ж не міг одразу сказати, що хочу стосунків. Це надто швидко!
Тож я відповів: «Ми могли б познайомитися, як друзі».
Вона сказала: «Добре».
У неї був шок, вона…
заїкалася.
Я запропонував їй:
«Якщо ви вільні, я хочу запросити вас на вечерю».
«Щоб ми краще познайомилися. Коли вам зручно?»
Я дав їй змогу вибирати.
Можливо, у неї досі був шок, бо вона відповіла:
«Я сьогодні вільна».
Чудово! Вона погодилась!
Я ж не міг відмовити чи почати грати важкодоступного.
Тому сказав: «Супер. Зустрінемося сьогодні ввечері».
«Мені вас зустріти, чи…»
«Я сама доберуся», — відповіла вона.
У цій розмові було купа незручних пауз.
Але то нічого.
Ми домовились зустрітися напроти мого офісу.
І коли я про це з нею домовлявся,
то геть забув
про іншу зустріч,
яка була запланована на той вечір.
Це була вечеря
у Тоні Джаа.
Розумієте?
Вечерю з Тоні Джаа було дуже важко організувати.
Ми всі дуже зайняті. А Тоні Джаа завжди за кордоном.
Ми кілька разів зустрічалися. Але того вечора
його дружина й теща приготували для нас сурінські страви.
Вони знали, що я із Суріну. Вони теж походять із цієї провінції.
Коли я про це згадав,
то запитав її перед тим, як покласти слухавку:
«Ви не будете проти,
якщо сьогодні під час вечері
там також будуть мої друзі?»
«Нічого такого. Ми просто відпочиватимемо».
Я думав, що це непогано. Не надто романтично.
Познайомиться з моїми друзями.
Вона не була проти.
Сказала: «Звісно. Без проблем».
Вона не знала з ким саме!
Ми мали зустрітися біля офісу. Я зателефонував.
«Припаркуйтеся під тим деревом». Я перейшов дорогу,
відчинив перед нею дверцята.
Вона вийшла й запитала:
«То
де ж камери?»
«Жодних камер. Жодних. Повірте мені.
Я просто хочу познайомитися з вами».
«А, ну добре.
То це не пранк?
Справді?»
Вона замкнула авто й перейшла дорогу
до мого офісу.
Я сказав: «Мій дім. Три поверхи».
«Я живу вгорі. Офіс на другому».
«Зал засідань на першому. Мама також живе тут».
«Ось будинок моєї мами».
Я намагався бути приязним.
Далі сказав: «Почекаємо моїх друзів».
«Вони поїдуть з нами».
Ми стояли й обоє почувалися ніяково.
Я підтримував розмову, про щось розпитував.
Поки я говорив, вона все ще не відійшла від шоку.
Прийшов Конґ Хвайріа.
Вийшов з машини.
«Привіт, друзяки!»
Гей, Ноут, а хто це з тобою?
«А, то ти впадаєш за нею».
«Чудово!»
«Прекрасно!»
«Ви — дівчина його мрії».
Далі почався безлад.
Мало було їй шоку від зустрічі з Конґом Хвайріа,
як тут Сінґто Нумчок вийшов із авто.
«Привіт Ноут. Вау!»
«Мовчу. Жодного слова. У мене є манери».
Уявіть себе на її місці. Як би ви почувалися?
Що тут відбувається? Вона була збентежена.
Тому я сказав їй: «Ми їдемо до нашого іншого друга,
який живе досить далеко звідси».
«Їхати туди важкувато, тому ми поїдемо разом, в одній машині».
Я сидів ось тут. Вона — тут.
Позаду Сінґто й Конґ.
За кермом водій, який знав дорогу.
Дорогою дівчина була помітно схвильована.
Вона була…
Уявіть себе на її місці.
Ми троє звикли нормально сприймати одне одного.
Люди як люди.
Я не вважав себе особливим.
Дорогою я намагався зав'язати бесіду.
Та коли я її про щось запитував, вона відповідала коротко.
Будинок Тоні Джаа був дуже далеко.
Ми їхали за місто.
Від автотраси дорога до його будинку була дуже вузька.
Їхали повз покинуті будівлі і бананові плантації.
Б'юся об заклад, вона думала про щось таке:
«Три знамениті покидьки
вчинили групове зґвалтування на плантації».
Ми ж намагалися розважати її.
Жартували.
Конґ співав свою нову, ще не випущену пісню.
Сінґто підспівував. Нам було так весело!
Та дівчина сиділа нерухомо, мов статуя.
Я не знав, що робити. Ну, вже як є.
Ось так ми добиралися. Я набрав номер Тоні.
Він спитав: «Ви де? Де ви зараз?»
Попередив, дістатися до будинку складно.
Ми мали проминути якийсь кущ.
Нарешті зупинилися там, де він сказав.
Уявіть лише.
Будиночок Тоні Джаа — це зовсім не будиночок.
Це справжній багатоквартирний будинок.
Величезний.
Не уявляю, скільки в ньому кімнат.
Цілі старі апартаменти
з фарбою, що відлущується від стін.
Ніби в горорі «Буппа Ратрі».
Тоні Джаа любить такі речі.
Він його купив.
Пізніше я запитав у нього чому.
Він сказав, що поруч із будинком є озеро.
Йому подобається вид на озеро з вікна.
Йому подобається
жити втаємничено, як і належить воїну.
Це не назвеш будинком. Він перетворив його на обитель.
Це ніби таємне місце зустрічі,
де збираються разом герої,
агенти ЦРУ, Джеймс Бонд…
Як старий гуртожиток, це місце мало безліч кімнат.
Він зруйнував усі стіни.
По всьому будинку виднілись колони.
Уявіть шкільну їдальню
з дитинства
з усіма цими колонами у відкритому просторі.
Стіни між спальнями він залишив.
Він зруйнував усі кімнати, крім ванних.
Кімната — відкритий простір, кімната — ще простір.
У житті не бачив подібного житла.
Дівчина не знала, до кого саме їде.
У неї досі був шок від зустрічі з нами трьома.
Раптом відчиняються двері, бам!
Стоїть Тоні Джаа й починає…
Вона…
Напевно, вона подумала: «Що тут у біса коїться?»
З Тоні Джаа дуже нелегко зустрітися.
Певно, думала: «Якась чортівня».
Тоні Джаа підійшов.
Він погомонів із Сінґто. Говорили кхмерською. Жартували.
Ліфта не було, тож ми піднялися сходами,
як студенти в гуртожитку.
Будівля була дуже старою.
На другому поверсі
було багато колон і відкритого простору.
А ще там був спортзал
з матами для виконання переворотів.
Дзеркала, бойове спорядження,
мечі та списи.
Це був не будинок. Ні. Це був спортзал.
Поруч зі спортзалом була молитовна кімната.
У ній був
15-метровий алтар.
Розміром у дві кімнати.
На алтарі були статуї Святого Відлюдника, Наги,
всі буддистські статуї крім Онґ Бака.
Ці статуї були розміщені одна за одною.
Багато диму ладану.
До туалету треба було йти аж до протилежного кінця будинку.
Частини дому віддалені одна від одної.
Щодо інтер'єру, здавалося, що Тоні Джаа
з кожної країни, у якій він жив,
привіз те, що йому сподобалося.
Тут було і щось китайське,
і європейське, і камбоджійське.
Ангкор-Ват, Ангкор-Тхом.
Дещо французьке.
Повна еклектика.
Та хто б щось сказав? Це ж Тоні Джаа!
Далі
ми попросили дівчину почуватися, як вдома,
що для неї було неможливим.
Вона сиділа, рівно тримаючи спину.
Я б поводився так само. Тоді я цього не розумів.
Дружина Тоні подала страви. Його теща також до нас приєдналася.
Далі Тоні Джаа викотив музичний автомат караоке.
Там був екран, і ми почали співати.
Коли ми серед друзів, то поводимося невимушено.
І ми недбало співали. Конґ був напівп'яний.
Та й Сінґто також.
Тоні Джаа почав начитувати реп кхмерською мовою.
І в нього класно виходило танцювати, як Майкл Джексон.
Це вас здивує. Він ковзав місячною ходою по всьому дому.
Фантастика! Та дівчина все одно сиділа, мов статуя.
Вона була приголомшена.
Не розуміла, що вона тут робить.
Я думав, вона не питиме на першому побаченні,
але вона пила без упину.
Ніби: «Це що, сон? Усе це насправді?»
«Ноут Удон запросив мене на побачення».
«Прийшли Сінґто й Конґ».
Ми співали.
І поки ми співали, було одне правило —
треба було говорити, начитуючи реп.
Ми вмикали безкоштовні біти на YouTube.
Ця дівчина, що вона тут робить?
Сидить, ні з ким тут не говорить.
І я передавав мікрофон Сінґто й Конґу.
Вона була геть п'яна. Так вона тікала від того, що відбувалося.
Тепер її волосся було скуйовджене, обличчя жирне,
вона сиділа біля столу з їжею й думала: «Чорт, це що насправді?»
Ми стежили, щоб про неї дбали.
Я намагався її розговорити.
Та, очевидно, той вечір був надто приголомшливим як на перше побачення.
Нам було так весело! Тоні, то був такий чудовий вечір!
Ми сиділи там бозна-скільки часу.
Коли вечір скінчився,
ми висадили дівчину біля того ж місця.
Сінґто й Конґ пішли.
Я провів її до машини.
Зачиняючи дверцята, я сказав: «Дякую, що прийшли сьогодні».
«Було дуже весело».
Вираз її обличчя говорив:
«Оце ти називаєш "весело"?»
Коли вона рушила, я написав їй, як джентльмен:
«Безпечної поїздки!»
Вона живе біля Рами ІІ.
Потім я написав ще раз:
«Кермуй обережно. Чи є затори біля Рами ІІ?»
Щось таке.
Додому вона доїхала.
Десь між 22:00 і 23:00… Чи опівночі. Я побажав їй доброї ночі.
Вона не відповіла.
Може, була втомлена.
Я прокинувся близько восьмої.
«Доброго ранку!» Я надіслав їй декілька милих стікерів.
Жодної відповіді.
Пізніше я написав ще, в обід і ввечері.
І вона мене заблокувала.
Моя слава не допомогла.
Отакий вийшов гармидер.
Після цього інциденту я зібрав свою команду.
«От скажіть мені, що це все означає?»
«Чому так відбулося?» — запитав я.
«Послухай, бос».
«Можливо, вона побачила…»
«Можливо, вона не очікувала, що твої друзі
будуть так поводитися».
«Може, для неї це все було надто різко, швидко».
«Вона, певне, була в шоці». Ну…
Тиждень минув. Вона досі не вийшла із шокового стану?
«Ну, може, ти просто не її тип,
і вона боїться це сказати».
Може, я виглядаю старішим, ніж вона очікувала.
Або їй не сподобалася моя зовнішність.
Але факт є фактом — нічого не вийшло.
Моя слава не допомогла.
Навіть побажання Туна не врятувало мене від такого лайна.
Тож, як я й сказав, більше жодних весіль.
І жодних похоронів також. Заявляю про це тут.
Остогидли похорони. Більше не піду.
Я б і на власний похорон не пішов би.
Їздити на похорон — це такий клопіт.
Клопіт знайти місце для парковки.
Особливо біля Ват Вет Фонґа. Ну, ви знаєте.
Важче припаркуватися, ніж біля ТЦ «Сіам-Парагон».
Я зазвичай годину кружляю, поки знайду місце.
Паркуюся біля однієї з резиденцій ченця.
Протиснувся. Ледве знаходжу павільйон.
Який із них? О, Господи! На мені костюм.
Я ж маю виглядати поважно.
Як знаменитість мушу.
Я би краще вдягнув безрукавку.
Тож у костюмі я мав знайти павільйон.
Я спітнів. Пахви змокли.
Павільйонів багато, всі різні.
Великі, малі, розташовані безладно.
Павільйон Один — тут, Чотири — там, Вісім — аж там.
Побудовані в різні часи. Я не міг знайти потрібний.
Перед павільйонами не було ні світлодіодних табличок,
ні, скажімо, фотографій небіжчика.
Типу: «Я тут».
Я поняття не мав, де ті знаки.
Коли я його відшукав,
люди впізнали мене,
всі привіталися:
«М-р Ноут, дякуємо, що прийшли. Проходьте, будь ласка».
Я сів і побачив фотографію.
Чорт. Не той небіжчик!
І як мені тепер звідси вибратися?
Мене ж посадили в перший ряд.
Усі мене бачили. Знають, що тут сиджу саме я.
Чорт. Треба якось вибратися.
Вони подали мені трохи води й закусок.
Чорт. Як же їм сказати?
Усі запитально дивились на мене:
«Відколи це ми знайомі?»
Я сказав:
«Вибачте, мені телефонують».
Я вийшов і пішов далі.
На похороні…
Коли людина старіє, її садять
у першому ряду.
Для старших гостей є крісла з лев'ячими лапами
чи диванчики в першому ряду.
На похороні мене завжди садять попереду.
Я прошу їх: «Не варто». Та вони наполягають.
Тож я сідаю.
Коли сидиш у передньому ряду, то вже не встанеш,
не зможеш подивитися щось у телефоні.
Ти не розумієш співів ченця.
Про що він співає? Гадки не маєш!
Чому просто не виголосити проповідь?
Тож сидиш там з пустою головою.
Це так нудно.
Тобі хочеться повтикати в телефон.
Це ж так само сумно, розумієте?
Але ні, не можна. То що ж робити?
На іншому похороні
якось були оголосили: «Чи вийде м-р Ноут Удом
на сцену запалити свічку як пошану до Трьох коштовностей?»
Я?
Справді?
Я не хочу бути тут головним гостем!
Якби мене попередили, я б не прийшов.
Уявіть собі.
Ви на похороні.
Раптом оголошують:
«Чи вийде м-р Ноут Удом
на сцену запалити свічку
як пошану до Трьох коштовностей?»
Я підходжу.
Я ж на похороні, і знаю, як поводитися.
Бачили «Люди в чорному»?
Я знаю, що це скорботна подія.
Тож я й підійшов.
Усі сміялися, як от ви зараз.
Не знаю, що я зробив не так.
Ширінька була застібнута. Одяг відповідний.
Дивина.
Я ніяково стояв перед зображенням Головного Будди.
Гробар у коричневому сказав у мікрофон:
«М-р Ноут Удом, можете запалювати свічку».
Я пошепки спитав у нього: «А де свічка?»
«Де вона?»
Він відповів у мікрофон: «Це електрична свічка».
І вказав на вмикач.
Такі зазвичай ставлять у вбиральнях. Я увімкнув її.
Електричним було все: ароматичні палички, свічки.
Вони засвітилися.
Усі одразу.
І для цього був потрібен я?
Він міг просто руку простягти.
Чи було мені соромно? Так, чорт забирай.
Я чув хихотіння, коли не міг знайти свічку.
Навіть ченці стримували сміх,
прикриваючи обличчя віялами.
Ну не місце мені на цих скорботних заходах.
Є те, чого я ніяк не збагну.
На похороні тебе просять підходити до небіжчика.
«Прошу, підходьте сюди. Побачите тіло».
Для чого?
«Іншим не показуємо».
Нащо ж воно мені?
Матір Поп Арії підкликала мене якось: «Поглянь».
«Лише поглянь на обличчя моєї матері. Воно досі рожеве».
Відкрила труну. Тільки не це!
Я хочу запам'ятати їх такими,
якими вони були за життя.
А не як мерця, образ якого переслідуватиме мене вночі.
Який у цьому сенс?
Чому деяких це так притягує?
Мертве тіло в труні
з посмертним гримом.
Особливо, якщо є рани. Рідко вгадують з відтінком основи.
Мертві уже
не мають права голосу.
Тому я запитав у експерта.
«Який у цьому сенс? З чого все почалося?»
«Це древня традиція. Щоб люди могли споглядати смерть».
«Бачити як смерть виглядає».
Споглядання смерті? Справді?
А хтось питав у небіжчика, чи хотів би він,
щоб його бачили в такому вигляді?
Не треба навіть бути мертвим. От уявіть.
Жінки в цій залі,
уявіть, що ви спите без макіяжу.
О 5:30 до вас додому заходять якісь люди.
Ви спите під ковдрою.
Люди заходять, припіднімають ковдру…
«Споглядаймо смерть».
Хотіли б таке?
То не робіть цього й з іншими!
Похорони сповнені незручних моментів.
Згадую похорон батька Тоні Раккаена.
Кенді Раккаен також там був.
Нас познайомили.
Я дуже поважаю їхню матір, народну артистку Баньєн Раккаен.
Похорон був у Ват Вет Фонґу.
Коли я прибув туди,
я знав, як маю поводитися.
Я прийшов і з усіма привітався.
Коли зайшов у залу,
там уже були люди.
Мене почали фотографувати
і постити фото в TikTok і Whatnot.
Підійшла смілива дівчина:
«Ноут, можемо зробити селфі?»
Це ж похорони. Ну гаразд.
Я намагався бути стриманим.
Ми зробили селфі. Підійшов ще хтось.
Клац. Далі ще один. «Чи могли б ви потримати камеру?»
«У мене довгі руки».
Підходили ще люди. Ціла юрба.
Я сказав собі: «Не посміхайся. Це похорон».
Їм це навіть сподобалось. Юрба більшала.
Усі хотіли моє серйозне фото.
Далі хтось сказав: «Перейдімо туди. Бо тут надто людно».
«Так, сюди. Тут просторіше і зручніше».
Куди саме? До труни.
Труна стояла, прикрашена квітами.
Поруч — фото його покійного батька.
Вони хотіли фотографуватися тут.
Я не знав, як бути. Справді.
«Ходіть сюди».
Вони телефонували своїм родичам.
«Мерщій іди сюди. Тут Ноут! Де ти ще його побачиш?»
Зібралося з четверо-п'ятеро людей.
«Гей!»
«Кенді, Тоні, йдіть-но сюди!»
«Ось, тримай камеру. І ще цю».
Хтось з них тримав купу камер.
Краще зробили б груповий чат.
Це ж те саме зображення.
«Гаразд. Готові?»
Один, два, сердечка пальцями!
Сердечка пальцями?
Лише в мене тут є якась повага до покійного?
Як саме я маю показати сердечко?
Як показати сердечко на похороні?
Ви збожеволіли?
Ви тут не заради мене.
Не заради мене!
Ні, похорони не для мене.
А ці вінки на похоронах! Не думаю, що це правильно.
Вінки так дорого коштують.
Ті, що я купую для поважних людей чи знаменитостей,
коштують 10 000 батів.
За вінок із свіжих квітів!
Я замовляю їх на ринку Пак Клон Талат.
Я не можу замовити дешевші. Чому? Бо на них моє ім'я.
Мені буде соромно.
Якби не ім'я, я б купував ті, що коштують 380 батів,
з дурною стрічкою, зав'язаною в формі павича.
Усе через моє ім'я.
Якби моя воля,
то на вінку мав би світитися напис з його вартістю.
Десять тисяч, чувак.
Я пішов на похорон свого знаменитого друга.
Не називатиму ім'я.
Вінки? Їх було безліч.
Не було вільного місця. Від стелі до підлоги.
Їм довелося орендувати інший намет, щоб повісити всі ці вінки.
Все одно не вистачило. Тож орендували чотири намети.
То все були вінки від відомих людей.
Я залишився до кінця церемонії.
Мені було цікаво дізнатися, куди вони подінуть усі ці вінки.
Я все знімав, але не для документального фільму.
Я справді хотів дізнатися. Тому й дочекався.
У кінці, як всі розійшлися, приїхали працівники храму
на вантажних трициклах.
Великих електричних трициклах.
Повиносили вінки і закинули їх у трицикли.
Я зафільмував деякі імена зірок.
Зібравши всі вінки,
вони викинули їх у жовті контейнери для сміття.
І кидали ось так.
Я підрахував.
Десять тисяч у смітник, 20 000, 30 000, 40 000…
Мільйон батів полетіло у смітник.
Ось так просто.
Зовсім інакше у Ват Чолпратарн Рангсаріт.
вінків не приймають.
Лише вентилятори.
Я там був.
Вентилятори були по всьому павільйоні.
Більше, ніж у магазині техніки.
Якщо увімкнути одночасно, у людей позлітали б перуки.
Досить про похорони.
Поминки. Теж туди не ходитиму.
Я сказав мамі, що останні відвідані Поминки,
будуть останніми в житті для Удома Тайфаніта.
Для мене Поминки —
це день, коли родичі, що не можуть терпіти одне одного,
змушені збиратися разом
в жахливому місці
в пекучу спеку
і їсти огидну їжу.
Лише дістатися до могили — ще той виклик.
Батько помер, коли мені було шість.
Його могила за фермою цукрової тростини.
Це не якась там шикарна гробниця.
Ми тоді не мали багато грошей.
До могили треба їхати у місто Бан Бунґ, провінція Чонбурі.
Їхати важко. Затори на виїзді з Бангкока.
Маємо проїхати цукрову тростину. Скрізь пил.
Могили багатих людей у чарівних місцях:
біля води, у горах. Великі могили на пагорбах.
Деякі — такі ж завеликі, як ця сцена.
Могила мого батька маленька.
Дорога запилюжена.
Паркуючись, є ризик наїхати на чиюсь могилу.
Вони надто близько одна до одної,
тож доводиться паркуватися на узбіччі. Шкварить сонце.
Тіні немає.
Жодного дерева. Спека вбиває. Потрібен намет.
Тож ми ставимо орендований намет, щоб мати трохи тіні.
Намет не може бути надто великий,
щоб не кидати тінь на інші могили.
Ті ж можуть образитися.
Тож уся родина забивається
у крихітний намет у спеку.
А ще могила, що виглядає так, ніби
ми добре про неї дбаємо.
Якимось чудом два дні тому тут виросла травичка.
Насправді траву ми туди поклали
зовсім нещодавно.
Нещодавно ми пофарбували могилу,
так ніби ми постійно це робимо.
Хоча насправді решту року
тато лежав собі на сонці.
Мабуть, добряче засмаг.
Трави не було,
мушель не було.
Це така традиція — прикрашати могилу мушлями.
Отож маємо неймовірно спекотний день.
Пекельна спека. Що я тут роблю взагалі?
Люди, що насправді ненавидять одне одного й не спілкуються,
мусять бути разом у наметі у спеку
під звуки петард навколо.
Люди, що ненавидять одне одного, починають розмовляти особливим,
пасивно-агресивним тоном.
«То твій син ще не знайшов роботу?»
«А мої діти живуть за кордоном».
«То скільки ти заробляєш?» «А яке в тебе авто?»
«Японське? А от у мене європейське! Важкі двері».
Атмосфера згущується й от-от вибухне.
Коли ти в одному наметі
з тим, кого ненавидиш, у день Поминок,
це нестерпно. То що ж робити?
Запалювати петарди!
Так, на Поминки ми запалюємо петарди.
Сам процес запалюваня петард…
Я ще ніколи не бачив, щоб хтось робив це спокійно.
Це не виглядає так.
Хто б це не робив, все одно скаже:
«Ні, запалюй сам».
Ніхто не любить цього робити.
Запаливши, ти маєш бігти
і прикривати вуха.
Хочеш гучного вибуху, але вуха прикриваєш.
Повітря насичене сіркою, скрізь папірці.
У носі все горить. Якого біса? Для чого це все?
Але так вже є.
Виробники петард,
чому не зробите контролери?
Світ стане значно кращим місцем.
І чому всі беруть великі петарди?
Я кажу: «Купімо маленькі. Ті, що по 100».
І все.
А вони мені: «Ні, у них немає щасливих номерків».
«Потрібно купити хоча б за 300, щоб отримати щасливі номерки для лото».
Мама більше не купує звичайні ароматичні палички.
Тепер купує такі, на яких проявляються
щасливі номерки,
щоб купити лотерейні квитки.
Я запитав: «Який сенс у цих петардах?»
«Щоб твій тато знав, що ми тут».
«Але ж тато тепер дух».
«Він і так знає, що ми тут. Ми ще досі батько й син?»
«Не кажи так!»
«За допомогою петард ми ніби
кличемо його
прийти й поїсти разом з нами».
«Як знати, що це тато їсть?»
«Бачиш усі ці могили, які ніхто не відвідує?»
«Що як це вони їдять нашу їжу?»
«Тато любив вишукану їжу й алкоголь».
«Тож він, напевне, обідає на тій великій могилі».
«У нього хороший смак».
«Він не їстиме цю пересушену курятину».
«Чому я маю тут бути?»
«Через китайську кров. Твоє прізвище — Тайфаніт».
«Усі Тайфаніти мають китайські імена».
«Твого тата звали Тох Кім».
«Дядька — Тох Кай».
«Ще є Тох Ленґ, Тох Сонґ, Тох якось там…»
Я запитав: «А як же я?»
«Твоє справжнє ім'я — Тох Тик Тик».
Жодних похоронів.
Жодних Поминок.
Тепер — столи від шеф-кухаря.
Туди я теж не ходитиму.
Стіл від шеф-кухаря — це як омакасе.
Омакасе означає
повністю покладатися на кухаря.
Усе залежить від нього.
Страви для тебе обирає кухар,
а не ти сам.
Вибір страви може стати причиною сварки
з вашим партнером.
Хто має пару, ті знають.
«Що ми будемо їсти?»
Дівчина каже: «Та будь-що».
Я вже казав, через це «та будь-що» починаються війни.
А омакасе вибору не передбачає.
Нехай вирішує шеф.
У мене колись була ідея,
як вирішити цю проблему з «та будь-що».
Супермаркетам треба мати готові бокси з їжею
без жодних написів.
Ви не знатимете, що саме всередині.
Бокси-сюрпризи.
Невідомо, що всередині.
Коли дівчина каже «та будь що», берете бокс-сюрприз,
і їй доведеться це їсти.
Та з омакасе ви дозволяєте шефу обирати за вас.
Однак у наш час шефи хочуть не лише готувати їжу.
Вони також хочуть у Ted Talks.
Розповідають історії.
Багато історій.
Їм є, що розказати.
Коли я їм поза домом, то просто хочу поїсти і все.
Та коли я йду на омакасе, я мушу довго чекати.
Кухар усе довго роз'яснює.
Столиків багато, та він готує лише для мене.
Шеф сказав:
«М-ре Ноут,
це іберійська свинина».
Я почувався тупим. І перепитав.
Що в біса за іберійська свинина?
Звучить, як аборигенська.
Виявилося, це просто дорога свинина.
«Іберійських свиней важко розводити, вони дуже дорогі».
«Цю ногу ми піддавали сухій обробці більше як рік».
«М-р Ноут, смачного!
«Не хвилюйтеся через жир.
Ця свинина з нашої власної ферми
в англійському селищі».
«Свиней годують елітними висівками».
«Головне — міксувати їх з гімалайською сіллю».
«Цією високоякісною сумішшю годують свиней».
«Навіщо солити висівки?»
«Свині ж відчувають солоне».
«Поївши солоної їжі, свині відчувають спрагу».
«І що?»
«Ми облаштували ставок на пагорбі».
«Відстань між підніжжям і ставком —
кілометр».
«Так ми привчаємо свиней одразу після їди
підніматися на пагорб
і пити воду зі ставка».
«І що?»
«Напившись, вони відчувають голод
і мусять пройти ще кілометр, щоб наїстися».
«А далі знову кілометр нагору».
«Саме тому в нашій свинині, яку ви зараз їсте,
немає жиру, бо свині постійно рухаються».
Навіщо ти мені про це розказуєш?
Думаєш, від цього їжа краще смакуватиме?
Ти чиниш гріх, йолопе.
І карма вкусить тебе за зад.
Наступного разу, коли будеш випорожнятися на заправці,
виявиться, що немає ні біде, ні води, ні туалетного паперу.
Іншого разу кухар був досить відомий.
Він працює у Workpoint.
«М-р Ноут, це вулканічний морський окунь».
«І я єдиний у Таїланді амбасадор бренду цієї риби».
«Маю сказати вам, що
ця риба з нашої високоякісної ферми».
Знову власна ферма…
«Ми вирощуємо їх у вулканічному кратері в Індонезії».
Я зовсім не намагався з ним заїдатися, спитавши:
«Чому аж там?»
«М-р Ноут, це безпечно, бо це згаслий вулкан».
«У кратері є озеро від опадів».
«Навколо вулкана дуже багато мінералів,
тому морського окуня вирощують
у воді, повній мінералів».
«Чим ви їх годуєте?»
«Їх годують мертвими морськими окунями,
яких перед тим висушили й розтерли в порошок».
«Тож ця екосистема наповнена мінералами».
«Тому в рибі повно мінералів».
«Смачного! І ніякого жиру!»
Поки я їв, мені написав Джо Тана Тінакарія:
«Як справи? Може, повечеряємо десь?»
Я надіслав йому фото, сказав, що я за столом у шеф-кухаря,
їм унікального вулканічного морського окуня.
«Може, приєднаєшся? А що в тебе на вечерю?»
Він був у ресторані «Лао-Лао», прислав мені фото своєї вечері —
вулканічного морського окуня.
Далі був шеф із зіркою Мішлен із Нью-Йорка.
«Я повернувся в Таїланд і маю амбітні наміри
змінити індустрію і вразити тайців».
«Я приготую смажене курча».
«Що ж тут нового? Таке у нас також є».
«Моя курятина особлива. Я маю власну ферму».
Що? Знову?
«Моїх курей вирощують біля струмка в Чіанграї».
«Їх напувають з кришталево чистого струмка».
«Вирощують їх на лонгановій фермі. Моїй власній фермі».
«Курчата їдять лонгани, їхнє м'ясо від цього стає дуже ніжне».
«А ви знали, що лонгани корисні для колін?"
«З екстракту лонгана роблять мазь для колін».
«Це буде наша маркетингова фішка».
Я подумав, от у мене подагра.
Кури — це птахи.
Чим би ви їх не годували,
напади подагри не припиняться.
Нещодавно я відвідав один заклад у Ратчафруку.
Там було розкішне омакасе.
Зі мною був Рід з Арой Лерт
і Сорают.
Це був дуже дорогий ресторан. Чи я цим переймався?
Ні, бо платили вони.
Це був зовсім інший рівень вишуканої японської кухні.
Шеф-кухар був не у звичній білій уніформі.
Перед столом була величезна дошка.
Шеф був одягнений як
японський воїн з мотузками та іншим приладдям.
Це вбрання саме по собі вартувало того, щоб прийти.
Він нарізав філе риби й подав мені.
Мав японський акцент, але лице жителя північного сходу Таїланду.
«М-ре Ноут,
ця риба дуже рідкісна».
«Вона сезонна, і її дуже важко знайти».
«Це остання риба з цієї доставки».
«Вона називається…»
Він сказав назву риби, та я не запам'ятав.
Назвемо її шоґі-мітсу-моноґатарі.
Зловити шоґі-мітсу-моноґатарі можна лише у старий спосіб
під обривом у струмку».
«Вони живуть парами».
«Вони як птахи-носороги».
«Обирають партнера на все життя».
«Ми ловимо їх під час сплячки,
бо тоді в них багато жиру.
Хорошого жиру. Самок не беремо. У них жиру забагато».
«Їхнє м'ясо занадто жирне».
«У самців гарна текстура й жирність».
«Навіть оторо не зрівняється».
Потім він поклав страву переді мною.
І я подумав:
от як тепер це їсти?
Вони паруються раз на все життя.
Єдиний партнер. І ви їх розлучили.
Тепер вдова шоґі-мітсу-моноґатарі
живе під скелями зовсім самотньо.
Як мені це їсти?
Ці шеф-кухарі… Іноді мені хочеться зв'язати їх усіх і змусити
їсти те, що приготую я.
«Гей, кухарі, дивіться. Це сом».
«Цього сома
виростили
у рибній клітці у Ват Тха Макхам,
заповіднику для тварин».
«Їх годували гранулами для рибок,
що дарували добрі відвідувачі храму».
«Двічі на день соми чули проповіді".
«Ми ловимо їх у найкращий час, коли абат не бачить».
«Жодного насильства. Усі вони загинули добровільно».
«Тому що ми молилися: "Люба рибко,
прийшов твій час,
просто вистрибни на поверхню"».
«Далі ми запустили 220 вольтів струму
у воду,
і вони справді добровільно вистрибнули на сушу».
«Ми смажили їх на грилі при постійній температурі
на згарищі при храмі».
Ви думаєте, ці розповіді зроблять їжу смачнішою?
Та хай ця риба буде хоч з Місяця.
Головне її гарно приготувати.
Гадаю за столом шеф-кухаря
їжі мало, готують її довго, а говорять забагато.
Що я ще не можу терпіти, так це
ходити в туалет навпочіпки.
Молоді, стрункі й ті,
що не мають проблем з колінами, не зрозуміють.
У вашому віці
я ніколи не думав, що це проблема.
Але з віком
з цим стає важкувато.
Надто коли ти товстий чи маєш хворі коліна або ноги.
Мені робили реконструкцію передньої хрестоподібної зв'язки,
де замінили розірвану зв'язку відрізком сухожилля.
Зв'язка закріплена двома гвинтами, не можу зігнути коліно повністю.
Якщо надавлю, відчую, що нога ніби відвалюється.
Коли я був ченцем,
інші ченці без проблем сиділи, схрестивши ноги.
Та я мусив сидіти ось так
коли молився чи співав.
Тому в храмі я був у центрі уваги.
Але в мене справді така проблема.
Я не можу присісти, зігнути коліно.
Тож коли я мушу ходити в туалет навшпиньки,
життя перетворюється на пекло.
На всіх заправках у Бангкоку є туалети з унітазами.
Але за Бангкоком унітаз є лише для людей з інвалідністю.
Інших унітазів не передбачено.
Зізнаюся,
ходжу в туалет для людей з інвалідністю.
Ідея така —
якщо мене спіймають,
я скажу їм, що я розумово відсталий.
Це єдиний спосіб.
Та що робити в інших ситуаціях?
Я люблю вуличну їжу.
Люблю бувати в різних місцях, як видно з моїх відео.
Я ходжу на Вокінґ-стріт.
Якось їв я шашлик з кальмарів.
Раптом відчув — почалось.
Я не орієнтувався в цьому районі.
Якщо ти впізнавана людина,
знаменитість,
то відчувши, що в тебе діарея,
маєш негайно знайти туалет.
Бо якщо раптом тебе помітять,
люди захочуть фото, і цьому не буде кінця.
Людей ставатиме більше.
Селфі, групові фото,
повторні знімки й так далі.
Редагування. Публікація в TikTok.
А ти не можеш дозволити, щоб лайно стікало по ногах.
Тому я мав якнайшвидше йти куди завгодно.
Потрібна громадська вбиральня. Будь-яка!
У цей момент я не був вибагливим.
Тож я знайшов
громадську вбиральню.
Одне з тих місць, де якщо в кабінці є замок,
вважай, тобі пощастило.
Бо зазвичай для цього там висять якісь дроти.
Я зайшов.
О, Боже!
Я мав взяти себе в руки, коли побачив
ці жовтуваті отвори в підлозі.
Уявіть.
Маленька ванна з водою,
квадратна,
де майже немає води.
Майже.
У ній стара потріскана заіржавіла
миска.
Над ванною кран з водою, що протікає,
обмотаний пластиковою мотузкою.
Кошик переповнений використаним туалетним папером.
Схоже, сьогодні тут уже було близько 300 людей.
Підлога мокра і брудна.
Може, це чиясь сеча.
Підлога нерівна.
Скрізь калюжі.
Усе виглядає мерзенно.
Жодних тобі гачків на стінах, щоб щось повісити.
Просто гола стіна. Чорт!
А ще дуже спекотно.
Але немає часу шукати інший туалет.
Ти не можеш,
бо зараз сюди зайде хтось інший.
Маєш змиритися з цим.
То ось, що я зробив.
Спочатку я розробив стратегію,
як я це все зараз робитиму.
Гаразд. Зніму штани.
Стягну їх до щиколоток.
Ні, не можна.
Бо тоді мої фекалії
впадуть на штани.
Чорт забирай!
А що як ці штани зовсім зняти?
Нема куди повісити. Може покласти їх на двері?
Але там мій телефон і гаманець!
Я бачив відео,
де заради сміху крадуть штани.
Такі люди, як Ноут Удом, не можуть ходити навколо
питаючи: «Ви не бачили моїх штанів?»
Це неприпустимо. То що ж робити?
Чорт! Відчуваю, вже близько.
Не можу більше терпіти. Що мені робити?
Гаразд. Заспокойся.
Знаю! Зніму штани й обмотаю ними руку.
Уявляєте, як це?
Ні?
До речі, труси я також зняв.
Хочете ефект присутності?
Увімкніть уяву.
Мої труси ось тут.
Збільшити зображення?
Тих, хто хоче це спробувати,
маю попередити.
Переконайтеся, що ваша дупа розташована не прямо навпроти дірки.
Бо за фізичним законом
рівності дії і протидії,
лайно розляпається.
Загидивши ваші стегна й улюблені кросівки.
То що робити? Відійти на крок убік.
Тепер, якщо позиція правильна, воно впаде м'яко.
Далі стаємо навшпиньки.
Ще, далі, продовжуйте.
Продовжуйте далі.
Не зупиняйтеся.
Далі
ті, у кого хворі коліна, не зможуть продовжувати.
Бо ви намагаєтеся опуститися нижче,
присідаючи навшпиньки.
Не кажучи вже про спеку і сморід. Та ще й підлога мокра.
Саме тоді мені було потрібно…
Я опускався, але треба сісти ще нижче.
Потрібно…
за щось триматися.
Мені б згодилася
мотузка, за яку жінки колись трималися при пологах.
Божечко порятуй! Там не було за що триматися.
Скажу чесно. Я сидів там і плакав.
Сльози текли по обличчю. Чорт забирай!
За що мені такі муки?
Сльози текли по обличчю, а лайно вже наближалося до виходу.
Зрештою, я вже не міг терпіти.
Підлога була така мокра.
«Ні, чорт, ні! Більше не можу».
Я опустив додолу пальці.
Ніколи не думав, що буду випорожнюватися у позі
гравця в американський футбол під час тачдауну.
Це було огидно. «Моя рука!»
Але я мусив, бо біль був такий, ніби коліно зараз вистрибне.
Тож я плакав і какав. «Чорт забирай!»
Я продовжував.
Раптом моя вага взяла гору наді мною.
Рука тремтіла так, ніби її от-от зсудомить.
Я був змушений опустити на підлогу всю долоню.
Я випорожнювався в позі
героя з фільму «Месники».
Коли я закінчив,
то подумав: «От лайно!»
Відріжте мені руку.
Це не моя рука.
Більше не моя.
Що робити? Бог знає, до якої гидоти вона торкалася.
Що мені тепер з нею робити?
Майнула підступна думка.
Тут же є ванна.
Розумієте? А що як я…?
Глибоко всередині я почувався винним.
Я й досі мав дещицю гідності.
Нею ж користуватимуться інші!
Гаразд.
То що робити?
Знаю! Зробимо ось що.
Де та миска?
Я взяв миску й набрав трохи води.
Вода витікала через тріщини.
Я мив руку ось так.
Потихеньку.
Поки рука не стала відносно чистою.
Що тепер?
Туалетного паперу немає. Серветок я не ношу. Я не жінка.
Гаразд. Вдягни штани як уже є.
І вийди. Ніхто не дізнається.
Та що як мене помітять мої фанати?
На фотках зі спини буде видно огидні плями.
Мою репутацію буде знищено.
То як же мені підтерти дупу? Як і руку — з ковша.
Я набрав трохи води. Вода капала.
І що тепер! Ні, так не вийде. А якщо так?
Я ж не можу, як Джекі Чан, задерти ногу на стіну й обмити
так свій зад.
Чорт! Як же мені викрутитися?
Думай! Ти маєш щось придумати!
Стоп. У мене ж є ось що!
Це спрацювало! Зараз покажу як.
Та раз плюнути!
Складаєте ось так.
І готово.
Ось так…
я вас розважаю.
Знаєте, на кей-поп-концертах
корейських артистів
фанати зазвичай шаленіють,
коли артисти витирають обличчя хустинкою.
Фанати потім битимуться за неї.
Кричатимуть: «Вона — моя!»
Тільки ви не бийтеся.
Зараз я вам її кину.
Що, не хочете?
-Ви хочете? Жартуєте? -Я хочу! І іншу шкарпетку також.
Одна краще.
Це ж пара шкарпеток.
Одна буде у вас, а інша в мене.
Через цей випадок я зрозумів,
що в мене погана карма
з туалетами.
Після цього я задонатив на будівництво туалетів у школах і храмах.
Роблячи пожертви, люди зазвичай просять у Бога
довгого життя, щастя, здоров'я,
потрапляння до раю чи щось таке.
Але не я.
«Господи, коли я матиму діарею,
нехай поблизу завжди буде туалет».
«Нехай поблизу буде туалет зі світлом, водою,
туалетним папером і з дверима, що зачиняються».
«Хай не буде ні змій, ні жаб, ні геконів».
«Нехай для мене завжди буде поруч хороший туалет».
«Амінь».
Тож такого я більше не терпітиму.
Я ще одна річ, яку я більше не терпітиму.
Це не людина.
Це…
привид, який живе в моєму домі.
Саме той, про якого я розповідав минулого разу.
Він і досі там.
Я не знаю, що мені з ним робити.
Тож я привіз Ум Ойм із «Шостого відчуття» до себе додому.
Як вам відомо, мій будинок триповерховий.
Я живу нагорі.
Другий поверх — офіс. Перший — для зустрічей.
Ум Ойм зайшла в мій будинок
і піднялася ліфтом на третій поверх.
Вона зайшла до вітальні,
довжиною 12–15 метрів.
Це відкритий простір.
Уявімо, що ліфт тут.
Ось тут
стіна перед ванною.
Це двері до ванної.
Це стіна.
Тут спальня.
Ми виходимо з ліфта.
Ум Ойм використовує своє шосте відчуття.
Я йшов позаду. Я запитав: «Він досі тут?»
Сом, якого я приводив сюди раніше,
сказав мені, що привид сидить тут.
Він сидить тут увесь час.
Ум Ойм підійшла ближче і глянула.
«Ні, його тут немає. Чи можу я зайти у вашу спальню?»
Тож ми пішли у спальню.
«Ось він де, біля вашого ліжка».
Чорт! Увесь цей час я думав, що він був там.
«Як він тут опинився? Зайшов за нами?» «Ні, це його місце».
«Що? Чому тут?»
«Щоночі дивиться, як ви спите».
От дідько!
«То він спостерігає? Як саме, Ум Ойм?»
«Ось як. Тут ви спите».
«А він стоїть ось так».
Якого біса?
«І так цілий день. Ходить від узголів'я ліжка
до його краю».
«Це його територія. Тут він живе».
Що?
«Хочете йому щось сказати?»
Виглядало все так. Ум Ойм стояла тут.
Ось тут.
Вона сказала, що привид був тут.
А я був тут.
«Ви хочете йому щось сказати?»
Схоже, тепер у мене є перекладач.
«Запитайте його,
звідки він і що він тут робить».
«Каже, що він древній таєць,
який тут помер, і жив тут задовго до вашого переїзду сюди».
«Колись на цьому місці був канал для перевезення вантажів».
«Він тут помер».
«Як він виглядає?»
«Темний, високий, досить великий».
«Він одягнений у набедреник».
«Чому він тут?»
«Каже, йому тут подобається».
«Але чому саме тут?»
«Є набагато кращі місця. Нехай іде туди».
«Тут багато позитивної енергії. В інших місцях її менше».
«Він відчуває тут благість і відданість».
«Благість, значить».
Між моїм і маминим будинками
росте гігантське тамариндове дерево.
Величезне. Вище за цю сцену.
«Ум Ойм, скажіть йому, хай краще переселиться на це дерево».
«Тут його присутність небажана».
«Каже, там надто людно».
«Спитайте, навіщо він стукає в узголів'ї мого ліжка».
«Мені це заважає».
Це звучить ось так. Кожної ночі те саме.
По колу.
«Каже це тому, що ви з ним грубо поводитесь».
Це правда.
У цілому світі
я єдиний, хто про це знав.
Я живу сам.
Коли відчиняється ліфт, я маю пройти повз
темну кімнату, щоб дійти до спальні.
Я…
Через нього мене пробирали мурашки.
А коли людям страшно, вони, зазвичай, проявляють агресію.
Так нам легше впоратися з власним страхом.
Коли відчинявся ліфт, я точно знав,
я відчував, що він десь тут.
Тож я імітував Тітоньку Раттану.
«Гей ти, козел!»
«Не смій, чуєш, мудило!»
«Тримайся подалі звідси».
«Привиди людям не шкодять. Тобі не вдасться мене налякати».
«Тебе скоро наздожене карма, чуєш, козел?»
А потім я зачиняв двері.
Я думав, це його відлякає.
А він, виявляється, дивиться, як я сплю.
Триндець!
Мені вже страшно. То що ж він хоче від мене почути?
«Ум Ойм, то що я маю йому казати?»
Я приходжу з роботи. Виходжу з ліфта.
«Ну що, скучив за мною?»
«Благості вистачає?»
«Якщо ні, ось тобі ще».
«У мене тут молоко зі смаком "Нутелли" й "КітКату". Смачно!»
«Ум Ойм, запитайте
як змусити його піти геть?»
«Збудуйте для нього будинок для духів».
Я запитав: «Маленький будиночок підійде?"
Я подумав про ці сучасні будинки для духів.
Краще, щоб він був невеликий і декоративний.
Я міг придбати маленький будинок.
Поставлю десь унизу, під сходами, біля ванної.
«Каже, гідність не дозволяє».
У привидів є гідність?
Кажуть, у привидів є ієрархія, старшинство чи щось таке.
Хай там як, але він не погодився.
«То що, побудуєте?» — «Ні!»
Ум Ойм сказала: «Якщо відмовитесь, налаштуєте його вороже».
Якщо дослівно: «Підете проти нього».
«Ум Ойм, то й що? Проведіть ритуал.
Заманіть його в горщик і киньте в річку».
Ум Ойм відповіла: «Я бачу привидів, але не борюся з ними».
То що ж тепер? Вона сказала: «Не знаю, тепер ви проти нього».
«Уже 11:00. Мені пора вести програму».
То що робити? «Я мушу йти», — відповіла вона.
«Маю вас попередити, на вас чекає неспокійний сон».
І вона пішла.
Залишила мене напризволяще.
Я хвилювався, почувався розгубленим. Подзвонив Ум Ойм.
«Хіба у вас немає захисних мантр, щоб захиститися від нього?"
Ум Ойм сказала: «Є». «Надішлете мені?»
«Завантажте з Інтернету».
«Але яку саме?» «Будь-яка підходить». І поклала слухавку.
Я повернувся до своєї кімнати. І як тепер заснути?
Вона сказала, тепер він розгніваний.
Мені кінець.
Я покликав Конґа Хвайріа і Белль Канітту скласти мені компанію.
Вони живуть неподалік.
Коли вони приїхали, Конґ заявив: «Я тут!»
«Не хвилюйся, я беру його на себе».
Я запропонував ліжко, та він вирішив спати на підлозі з дружиною.
Я приготував для них місце на підлозі.
Тут узголів'я ліжка. Я сплю тут.
Там мої ноги. Тут голова. Конґ з дружиною на підлозі.
Я засинаю лише за суцільної темряви. Це принципова умова.
Але я куточком ока я помітив світло.
Це було десь опівночі. Я розплющив очі поглянути що це.
Конґ з дружиною сиділи в телефонах.
Було темно. Екрани відбивали світло на їхні підборіддя.
Виглядали наче два донори-трупи на підлозі.
Налякали мене ще більше.
«Конґ, що це ти робиш так пізно?»
«Чекай. Мене ще не вбили. Я ще в грі».
Нарешті вони дограли і вклалися спати.
О 2:30 ночі я відчув, ніби щось хитнуло моє ліжко.
Наче землетрус. Мене трусило.
Це міг робити древній велетень-таєць своєю лапищею.
Що відбувається?
Потім щось важке притислося до матраца.
Матрац прогнувся.
Я вже був готовий накласти в штани.
Я цього очікував.
Тож коли це сталося, заволав: «Конґ, рятуй мене!»
Конґ тут же відповів. Він був біля мого ліжка. «Я тут».
«Конґ, привид хитає моє ліжко».
«Це я вдарився об твоє ліжко».
«Навіщо ти це зробив?»
«Та я йшов у ванну і стукнувся».
Він забув, що ночує не вдома. А ліжко не там.
«Щось нахилилося, воно збиралося задушити мене».
«Воно надавило на ліжко».
Він сказав: «Забивши ногу, я впав на твоє ліжко».
Ум Ойм не змогла мені допомогти.
Тому я звернувся до Бі, Посла Духів.
Прийшов Бі.
Бі здавався досвідченим мисливцем на привидів.
Він зайшов. Так само відкрився ліфт.
Сказав: «Мені треба все оглянути».
«Тут немає. Тут теж нічого. Можна зайти у вашу спальню?»
«Він стоїть ось там».
Те саме місце! «Ось там».
«Як він виглядає?»
«Ну, це не привид, це демон».
«Він — демон».
Привид — це погано.
Але хто такі в біса демони?
«Вони
набагато страшніші».
«А ще…»
«Як він виглядає?»
«Схожий на Голлума, як ви описали, але жахливіший».
«І більший».
«То що тепер?»
«І треба йому зовсім не благість».
«Як він сюди потрапив?»
«Гадаю, вас хтось прокляв».
Ситуація загострилась.
«Прокляв? То що мені робити?»
«Мені треба хвилинку помедитувати. Почекайте внизу».
І Бі почав свою медитацію.
Згодом він мене покликав.
«У вашій кімнаті є проклятий предмет».
«Я побачив червоний напис».
О Боже! У моїй кімнаті є ліжко, тумбочка і телевізор з плоским екраном.
Жодного іншого декору. Мінімалізм.
Я спитав: «Де напис?» «Перевернімо ваше ліжко».
Перевернули і знайшли червоний кхмерський напис.
Там був кхмерський напис. Я вигукнув: «Що, справді?»
Бі сказав: «Чекайте, я бачу ще один».
Ми знову перевернули ліжко. Напис був там.
Два написи під ліжком. Я був шокований.
Чорт! Невже це правда?
Бі сказав: «Це не все. Ще один».
Що? У кімнаті ж нічого немає.
Але під тумбочкою був ще один напис.
Той самий почерк. Також червоний.
«Що це таке?»
Я не міг повірити.
Можливо, це міг написати тесля?
Камбоджійський тесля, який, можливо,
любить малювати графіті.
Можливо, він любить залишати гравюри.
Але ліжко й тумбочку
я купував окремо.
Чому написи на них ідентичні?
Бі сказав: «Це зробив той, хто вас прокляв.
Це він викликав демона».
«Демону наказали переслідувати вас».
Якого дідька? Що мені робити?
«Я лише бачу речі. Я не вирішую проблеми».
От ви що би робили, якби дізналися, що вас хтось прокляв?
Я не можу їздити скрізь і шукати «Послуги зі зняття прокляття».
Не уявляю, що мені робити.
Я й досі з ним живу.
Бі пішов, щоб далі керувати своєю кав'ярнею.
Я мусив сам давати цьому раду.
Бляха. Ну і що мені тепер робити?
Я живу з демоном.
Я й досі продовжую з ним жити.
Мене це не влаштовує, але я мушу,
бо не знаю, що мені робити.
Я спитав Бі перед тим, як він пішов:
«У вас є якісь засоби захисту, які б могли спрацювати?»
Бі відповів: «Згадайте».
«Я бачу дату — сьоме вересня сім років тому».
«Саме тоді вас прокляли».
Сім років тому?
Та мені важко пригадати, що було сім годин тому.
Таким чином, він досі живе в мене.
Як я це витримую?
Я б сказав, що це через мій досвід чернецтва.
Після того як я був висвячений, мій розум став схожий на м'яз.
Трохи практики, і він став міцнішим.
Після висвячення, скажімо так,
я бачив і значно гірші речі.
Храм, де я був, розташований у районі Фан.
На невеликому пагорбі посеред лісу.
І…
Я жив ізольовано.
Моє житло було на відстані 500 метрів від інших ченців».
Я хотів жити скромно,
з мінімумом електрики і на самоті. Побачити, чи я впораюсь.
Спочатку було важко.
У храмі було шестеро псів.
Вони постійно вили біля помешкань.
Вили вони
близько 7:30–8:00 вечора.
У цей час вони починали.
Це було наче у фільмі жахів.
Точно фрагмент із фільму жахів.
І вив не один пес.
Це був цілий хор.
Великий оркестр.
Я був нажаханий.
Це не був шлюбний сезон чи щось таке.
Виття жахало мене.
У перші вечори, відколи почав жити сам,
я ходив питати у старшого ченця, чому вони виють.
Чернець заспокоїв. Сказав, що вони, мабуть, бачать привидів.
Високий демон, мабуть, просить благості.
Я вирішив спитати в іншого ченця.
«Усе тому, що в селі неподалік
хтось повісився».
«Він став високим демоном і тепер просить
благість у новопострижених ченців».
«Це цілком можливо».
І я подумав.
Це таки має бути високий демон. Бо якби це був звичайний привид,
виття не було б таким пронизливим.
Високі демони, так?
Пси, мабуть, говорять таке:
«Бачиш його?»
«Я теж бачу».
«Здоровенний, наче восьмиповерхівка».
Минали дні й місяці.
Мій розум став сильнішим. І я вирішив це обговорити.
Бо після ранкового ритуалу мені треба було медитувати.
А цей шум мене відволікав.
Здавалося, я вже дуже близько.
Медитуючи, я уклав угоду з демоном у моїй свідомості.
«Гаразд, Високий Демоне,
ми з тобою незнайомі. Твоя присутність —
честь для мене.
Ти хочеш благості, так?
Я присвячу тобі свою благість, щоб ти жив у мирі.
Та щойно ти отримаєш благість, прошу, вгамуйся».
Ви вірите? Це справді відбувалося в моїй свідомості.
Щойно я перестав думати про прохання вгамуватися,
як пси, які постійно вили,
припинили, ніби їх вимкнули з розетки.
Це лише підтвердило: «Чорт, то ти справді демон!»
Після цього демон був зіпсований.
Щовечора о 7:30–8:00
біля мого житла
я мав віддавати благість.
Коли ми постійно робимо ті самі речі, наш розум до них звикає.
Отже, демон у мене вдома не такий уже й поганий.
Я бачив і гірше.
Коли я покинув храм і вернувся додому,
то поговорив зі своїм демоном.
Чи тим древнім тайцем. Усе одно.
Я зачинив двері, вимкнув світло й почав медитувати.
Я почав розмову.
Здогадувався, що він має бути десь тут.
«Хтось міг послати тебе сюди».
«Роби те, для чого тебе сюди послали».
«Можеш задушити мене».
«Можеш постати переді мною. Просто зроби це».
«Я чекатиму прямо тут».
Я продовжував медитувати і чекати на його появу.
Я чекав, що він мене задушить.
Це правда. Я тоді думав так:
якщо мене задушить привид, я не проти померти.
Я багато зробив у своєму житті.
І роблю щось зараз. Я не проти померти.
Бути задушеним привидом — це така класика жанру!
Такого раніше не було.
Минула година. Він не з'явився.
Минуло дві години. Він не з'явився.
Пройшов ще якийсь час. Його не було.
Я завершив свою медитацію.
І так я зрозумів. Ха!
Усе, що ти можеш, — це нікчемний стук.
Ти не можеш убити мене.
У такому разі ми цілком сумісні.
Не так уже все й погано.
Стукай собі. А я житиму далі.
Можеш дивитися, як я сплю.
Не так уже й погано.
Біля узголів'я мого ліжка стоїть лампа. Вона вигнута.
Бо об іншу він може вдаритися.
Тож ми й досі живемо разом.
Я можу з ним жити. Це для мене зовсім не проблема.
Я навіть трохи применшую його.
Це справді все, що ти можеш?
Бо якби я був демоном,
я би точно не зупинився на нічних стуках,
якби полював на когось.
Гей, той, хто без моєї згоди відкриє труну на моєму похороні,
полюватиму на тебе.
Привидів бояться, бо вони могутні.
Ось основи привидознавства.
Хто в них не вірить, сприймайте це як жарт.
Привиди мають різної величини сили.
Це як мати різні суми грошей.
Люди мають владу різної величини.
Скажімо, сільський голова має владу в межах свого села.
Губернатори мають більшу владу.
А прем'єр-міністри — ще більшу владу.
Вони керують усією країною.
Та якщо вони зловживали своєю владою, то країна реагуватиме так, як тепер.
У привидів є різні сили.
Можуть впливати на вас або вселитися у вас.
Можуть вас осліпити, оглушити. Усі чули такі історії.
У далекому готелі раптом відкривається кран.
Це можуть зробити привиди. Тече вода. Гасне світло.
Телевізор сам вимикається. В усьому будинку гасне світло.
Їхні сили та витівки відрізняються.
З'являються перед вами. Показують ноги.
Можуть показати своє нутро, паралізувати вас уві сні.
Привиди мають силу.
Тож коли я помру,
думаю, мої здібності будуть екстраординарними.
Коли змиватимете унітаз, я його заб'ю, і все витече назовні.
Далі змиватимете — ще більше витече.
А при виході обов'язково перетнетеся з наступним відвідувачем.
Буде так соромно. Адже це зробили ви.
Я полюватиму на вас із такими дрібними болючими витівками.
Біде працювало нормально?
Я стисну його, і вода витікатиме так повільно,
що вам доведеться збирати її руками.
Чи навпаки збільшу тиск настільки, що вода
розітне ваш геморой навпіл.
У торгових центрах десятки туалетів.
Це я опущу всі кришки унітазів.
Зазвичай у Японії,
якщо ти заходиш, а кришка унітаза закрита,
це значить, що його щойно помили.
Ти будеш першим, хто ним скористається. Японці звикли довіряти.
Але в нашій країні,
якщо ти бачиш закриту кришку унітаза,
то це тобі залишили послання.
Я позакриваю всі кришки.
Навіщо? Щоб ви могли відчути себе золотошукачем.
Що саме ви знайдете?
Грудки золота,
злитки золота
чи золоті візерунки?
Вам потрібен тест на коронавірус?
Я проникну в лікарню, вселюся в медсестру,
і вона запхає помазок не тим боком.
Я проходив тест на COVID у спеціальному пункті, де можна не виходити з авто.
Це було на початку пандемії.
Ти сидиш в авто.
А накрита з ніг до голови медсестра бере в тебе мазок.
Ви ж знаєте таких медсестер, так?
До того як стати медсестрами, вони були спортсменками з фехтування.
Вони, взагалі, проходили навчання?
Коли вони запихають у ніс ту штуку, всі відхиляються. І я відхилився.
Медсестра сказала: «Не відхиляйтесь!»
Але як? Ви ж буквально штрикнули мене.
Але вони дотягуються до вас. І все одно беруть той мазок.
Мені хотілося відштовхнути її ногою.
Вона ж була за сантиметр від моїх мізків.
Це ж насправді зовсім неважко — взяти той мазок.
Якщо ви робили це самі, то знаєте.
Знаєте, що не треба запихати помазок глибоко.
Є дві частини: це перша, а потім нахиляєте голову назад.
І помазок легко пройде повз цю таємничу область.
Ви дуже близько до носоглотки.
Ви відчуєте, коли він торкнеться до неї.
Повільно прокручуєте помазок.
На цьому моменті набігають сльози.
Це чисте блаженство. Чесно.
Я старий чоловік, у якого немає сексу.
Так отримую задоволення.
Я би брав такі мазки тричі на день!
Шаленієте від дизайнерських сумочок? Я вселюся у вашу дитину,
ваших нянь і племінників.
Сумки обмеженого випуску зі шкіри алігатора і все таке?
Я змушу дитину пописати ручкою всі сумки.
Ви це побачите й вигукуватимете: «Ні, ні, ні!»
Сліди від ручки такі тоненькі.
Особливо ручки марки Horse. Це вас уб'є.
Ви, жінки, втрачаєте сон, коли зауважите найменшу подряпину.
Навіть якщо ви єдина, хто її помічає.
Виходячи з дому, ховаєте цю сторону сумки.
Ставлячи її на полицю, ви все подумуєте про ремонт у Парижі.
Це наче шип у вашому серці.
Такі витівки дуже болючі.
Під'їжджаючи до супермаркету,
коли ти, паркуючись, даєш задній хід,
я нашлю відчуття, ніби ти маєш відповісти на дзвінок.
Паркуєшся. Виходиш.
Скупившись, ти повернешся сюди.
«Де я, бляха, припаркувався?»
Коли покидатимеш парковку, не виявиться картки.
Ти знайдеш її потім. Удома. У гаманці.
Отак я діятиму.
Твій чоловік отримує премію.
Ти думаєш, тепер він повезе тебе у подорож
на Мальдіви чи ще кудись.
Я змушу його купити натомість великий мотоцикл.
А тобі дістанеться лише тупий шолом
і шкірянка, яку ти нізащо не вдягнеш.
Він почуватиметься надзвичайно крутим з таким мотоциклом,
ніби Енді Лау.
А ти лише чіплятимешся за дороге життя.
Він почуватиметься круто. Тобі ж доведеться змиритися.
Якщо не поїдеш з ним, він не знатиме, куди їхати.
Спекотно, ти пітнієш. Але їдеш з ним. Потім він захоче у довгу мандрівку.
Можливо, з Бангкока в Чіанграй?
Ти тримаєшся. А шоломи стукаються при кожному гальмуванні.
Якщо в тебе безсоння або тривожний сон, я прийду інакше.
Я буду комаром. Лише одним комариком.
Щойно згасне світло, одразу прилечу.
Змушу тебе увімкнути світло і шукати мене.
Удачі!
Думаєш, що спіймав мене. Глядь. Немає.
Таким я буду комариком.
Боїшся геконів?
Я стану геконом
і причеплюся до вікна твоєї машини.
Щойно потрапиш на платну дорогу, тут і помітиш мене.
Побачиш моє червоно-зелене черевце.
Прямо на платній дорозі. Не втечеш.
Спробуєш розпорошити рідину для вітрового скла.
А я все ще тут.
Викуси, склоочисник!
Згинь, огидний геконе! Що? Ти досі тут?
Тільки тепер я на стороні водія.
Я став ще ближче.
Зовсім близько. Ти опускаєш вікно.
Думаєш скинути мене на трасу.
Ти штурхаєш. Я потрапляю всередину.
Під час прання завжди
губитиметься шкарпетка.
Особливо в пральній машині.
Особлива та, що з твоїм улюбленим принтом.
Щоразу після прання зникатиме шкарпетка.
Потім ще одна. І ще одна.
У всіх твоїх шкарпеток не буде пари.
Виглядатимеш, як йолоп, у різних шкарпетках.
У тебе буде ціла купа розпарованих шкарпеток.
І навіть за пів року пари не знайдуться.
Ти здасися і викинеш їх у смітник.
Моя черга. Я поступово повертатиму зниклі шкарпетки.
Коли ти в кінці місяця робитимеш покупки у супермаркетах
«Big C» чи «Tesco Lotus»,
я створю тобі неприємності.
Ця тітонька стоятиме перед тобою у черзі до каси.
Касир скаже: «Міс,
ви не зважили манго. На ньому немає штрих-коду».
От чорт! Почалося. Тітонька не хоче зважувати його.
Касир зайнятий. Інші працівники далеко.
Ти терпляче чекаєш, але зрештою не витримуєш.
Стаєш в іншу чергу. Чекаєш і чекаєш.
Нарешті!
«Шановний клієнте!
зараз у нас акція на миючий засіб, який ви купуєте».
«Другий — безкоштовно».
І що ж? «Можете піти взяти ще один».
Ти поспішаєш.
Але тебе давить жаба.
Жаба перемагає. Ти виходиш із черги.
Коли повертаєшся,
всі черги довжелезні.
Бачиш тітоньку у найкоротшій черзі і стаєш за нею.
Але в її візку купа товарів.
І платити вона збирається якимись
підозрілими купонами.
Жінки розуміють, що я маю на увазі.
Витратьте 800 батів і отримайте знижку 40 батів.
О, чорт! Готуйся.
Тепер касир почне друкувати і передруковувати товари,
бо вони мають групувати товари в набори по 800 батів.
«Шістсот п'ятдесят батів, 680…»
«Дайте-но цю капустину».
«Ой, з капустою вже 900 батів. Виймаємо. Спробуємо ось це».
«Замініть чай. Чай може зачекати».
«Тепер подайте мені пральний порошок».
Вносять. Видаляють. Вносять. Видаляють.
Господи! Я хочу вибратися звідси.
Перші 800 батів готові.
Попереду ще багато інших.
Вона отримує ще більше купонів. Цикл знижок продовжується.
Купони за купонами. Це триває далі.
Нарешті останній набір. Вони майже закінчили.
«Усього 650 батів».
«Потрібно докупити щось, щоб набрати 800».
О ні! Знову чекати.
Але ти чекаєш своєї черги.
Нарешті ти виберешся звідси. Підходиш до каси.
І тут касир виставляє трикутну табличку.
«Моя зміна скінчилася. Пройдіть до іншої каси».
Я уникаю робити те, чого робити не хочу.
Та я завжди знаходжу спосіб спробувати те, чого ніколи не робив.
Особисто я
зовсім не хочу провести решту свого життя, мандруючи світом
чи стрибаючи донизу з мотузкою.
Це не моє. Мене цікавлять загадкові речі.
Такі, що змушують задуматися, чи це правда.
Як от наги.
Чи існують наги насправді?
Якось я поїхав помолитися в Чіанграй.
Поїхав разом із Конґом Хвайріа і його дружиною.
Палмі і її партнерка Дже Нам задонатили на образ Головного Будди.
Поки ми були там, абат з монастиря з провінції Нань
просив пожертву, і я зробив внесок.
Він сказав: «Дякую за допомогу в побудові житла для ченців».
«Я би хотів запросити вас до нашого монастиря».
«Лорд Нага має для вас подарунок».
«Лорд Нага? Подарунок від Лорда Наги?»
«Так. Я попрошу його у самого Лорда Наги».
Цікаво!
Я запитав у Палмі:
«Ну що, поїдемо, заберемо подарунок Лорда Наги?»
Вона спитала: «А він існує?»
«Варто спробувати дізнатися».
Тож ми поїхали.
Ми застрибнули у фургон від Чіанграя до Нана.
Їхали чотири години.
Нарешті приїхали в Нан. Монастир був посеред лісу.
Була вже шоста вечора. Сутеніло.
Навколо монастиря, де тривала забудова, буяв ліс.
Монастир був побудований нещодавно.
Будівля була частково з цементу, частково з дерева.
Десь отака завбільшки. Довжиною в цю сцену.
На ділянці поблизу жител ченців
тривало будівництво павільйону, на який ми зробили пожертви.
За десять метрів — ставок для лотосів, яких там не було.
Це був старий ставок розміром з баскетбольне поле.
Напроти жител ченців стояв стіл.
Пропонували рис, загорнутий у бананове листя у формі наги.
Була там також трибуна висотою, як той стілець із мікрофоном.
Червоні і помаранчеві вогники допомагали абату
не заблукати в лісі.
Коли ми приїхали, то подумали: «Тут так безлюдно».
Сонце сідало. Почало темніти.
Там було два ченці — абат і настоятель.
Настоятель проводив обряд.
Абат попросив нас сісти.
Далі була коротка розмова. Нам подали води.
Настоятель повідомив нам:
«Лорд Нага принесе свій дар сьогодні о 21:00».
Ми собі розмовляли. Поїсти не було де.
Це було в лісі.
Ми й далі балакали.
Блукали навколо до 21:00.
Настоятель підійшов і сказав:
«Лорд Нага хоче відкласти дарування на 22:00».
О! Ми запитали чому так.
«Лорд Нага сказав, що один із вас виявляє неповагу».
«Якщо виявлятимете неповагу, дару не отримаєте».
Я не знав, хто це був.
Не питати ж: «Це ти тут виявляєш неповагу?»
Так не можна. Тому ми чекали до 22:00.
Розговорилися з ченцями.
Абат сидить тут.
Конґ Хвайріа — тут,
Джей Нам — тут, а я — ось тут.
Палмі стояла на порозі
при вході в будівлю.
Конґ запитав у абата:
«Отче, я не можу це пояснити,
але коли я біля річки Меконг, у мене прискорене серцебиття».
«Ніби я ось-ось знепритомнію».
«Я гарний плавець, але я боюся лізти у воду».
Абат сказав: «Ти був нагою у минулому житті. Ти знав про це?"
«Справді?»
«Тобі легко даватиметься все, що пов'язане з нагами.
Як от пісні, які ти пишеш».
«Це правда. Мої пісні справді пишуться дуже легко».
«Тексти самі з'являються».
«Так і є».
«Тебе надихає твоя дружина-нага».
«Ти мав дружину-нагу».
«А потім ти переродився людиною».
«Але вона досі чекає на тебе».
Конґ відповів: «Усі мої спроби знайти дівчину зазнавали невдачі».
«Так, вона тобі заважає».
Про себе я подумав: «Це тому, що ти бабій».
Конґ сказав: «Зараз я одружений,
і дуже боюся розлучення».
«Чи можу я це якось попередити?»
Абат відповів: «Як тобі такий варіант?»
«Іди і заспівай для Наги».
«Заспівай ту свою пісню».
«Пісню "Ху Хонґ"».
«Заспівай її для наги».
«А де він?»
«Ось там».
«В озері, де мають рости лотоси».
«Можеш заспівати для нього там».
«Він виявить вдячність і допоможе».
Конґ повірив йому і вийшов.
Мікрофон був
на трибуні.
У лісі було темно.
У храмі було мало світла. Зовсім мало.
Конґ почав співати.
Він не придурювався, співав на повну силу.
Коли знаходиш кохання…
Наче його слухала дружина. Його дружина-нага.
Справжня дружина — в храмі.
Не має значення, хто це
Кохання буде з тобою, воно не зникне…
ніколи
Він заплакав. Справді.
Це було щось. Співав і плакав.
Від його співу по всій будівлі йшла луна.
Джей Нам сиділа напроти абата.
Абат сидів трохи вище.
Під ним була чаша для милостині зі святою водою
і пучок бамбукових смужок.
Звичайний для монастиря комплект речей.
Зненацька в Джей Нам ніби щось вселилося.
Вона має тату з янтрами.
Вона одержима чорною магією.
Поклоняється святим речам. Має ще тату тигра на спині.
Джей Нам раптом підстрибує. Вона не в собі.
Вона поводилася, як тигриця.
О, то вона тигриця? Це кепсько.
Вона стрибнула, як показують у відео
про ритуал ініціації.
Джей Нам справді була бісовою тигрицею.
От дідько! Я відстрибнув.
Я вперся спиною в стіну.
Усі розбіглися геть.
Вибігли надвір…
Я буду поруч
Він і гадки не мав про агресивну тигрицю всередині.
Підлога затремтіла.
Я просив: «Отче, допоможіть!»
Абат мав чашу зі святою водою. Він схопив бамбуковий оберемок
і окропив її святою водою, але вона не заспокоїлась.
Він навпаки ніби підлив масла у вогонь.
Вона стала ще дивнішою.
Ніхто не смів тепер її зупиняти. «Джей Нам, що з тобою?»
А надворі…
Джей Нам досі тигриця.
Я благав: «Отче, порятуйте нас! Зробіть щось!»
Він уже окропив її святою водою, і це не допомогло.
Інших ідей у нього не було.
Він понишпорив у речах навколо
і знайшов велику мушлю.
Такі ви бачите вздовж пляжів Банг Саен або Районг.
Мушля завдовжки з три дециметри.
Він не знав, що робити. Гадаю, він злякався.
Тож він просто пожбурив цю мушлю в Джей Нам.
Кинув її. Мушля вдарила її й покотилася.
І знаєте що? Тигриця підійшла і підняла мушлю.
Для чого? Щоб подути в неї.
Якого біса?
Мелодії не було. Лише повітря.
Тигриця й далі дула в мушлю.
Надворі
співак, плачучи, співав для дружини-наги.
Що б не сталося, ми будемо сильні
Палмі так само стояла на порозі.
Вона спостерігала за обома подіями. Бачила все.
У темряві Палмі вигукнула:
«Якого чорта?»
«Забагато релігії».
«Чому ми тут, Ноут?»
Та я сам не знаю! Я ж не думав, що все вийде з-під контролю.
Джей Нам дула в мушлю.
Аж раптом знепритомніла і впала на килимок.
Я подумав: «Що це за мультивсесвіт такий?»
«Як я тут опинився? У мене шок».
Щойно Джей Нам зомліла,
всі потроху заспокоїлись.
Вони принесли їй питної води.
Саме в цей момент повернувся Конґ, витираючи сльози.
Він зайшов і спитав: «А що з Джей Нам?»
А з тобою що? Що це в біса було?
Далі настоятель у покоях ченців закінчив церемонію і вийшов.
У цей самий час.
«Ну що ж».
«Лорд Нага готовий».
«Можете піти отримати свій подарунок».
«Де він, отче?»
«Вам треба зайти в озеро з лотосами».
«Що? Лізти у воду?»
«Це палац Лорда Наги. Це його дім».
«Ми?»
«Ви хочете, щоб ми лізли в його дім?»
«Щоб він нами повечеряв?»
Було так темно. Суцільна темрява. Жодного світла.
Ми мали лише ліхтарик з монастиря і світло від екранів телефонів.
Ми були ошелешені, тому ми пішли за абатом.
Далі абат сказав: «Жінкам далі не можна».
«Це впливає на його силу».
«Менструальний цикл жінок зменшує його силу».
Ну добре, жінки не лізуть в озеро. Палмі, тобі далі не можна.
Поки ми це обмірковували, Джей Нам була уже в озері.
Джей Нам не вважала себе людиною.
Вона досі тигриця.
Ніхто не намагався спинити її, щоб не вкусила.
«Отче, вона вже в озері».
«Ну, не знаю…»
«Нехай уже буде».
В озері лотосів абат сказав нам
взятися за руки.
І, тримаючись за руки, ми разом ішли від одного краю до іншого.
Як знайдемо щось, то маємо підібрати. Це і є подарунок.
Абат сказав: «Гаразд, тут я проведу обряд».
Він запалив свічку.
Чувся шум бризу
і спів цвіркунів. Навколо темрява,
а ще наші страх і тривога.
Коли я зайшов, була ось така глибина.
На дні був мул. І ми по ньому йшли.
Це було озеро, де мали рости лотоси.
Та їх тут не було. Лишилися лише висохлі стебла,
об які ми постійно чіплялися.
На поверхні води утворювалися бульбашки.
Запах був різкий. Але ми…
Не знаю, чому ми це робили. Але ми вже так далеко зайшли.
Абат сказав: «Послухайте».
Він говорив тихо, але в темряві ми його добре чули.
«Коли знайдете щось, не верещіть».
«Не влаштовуйте галасу. Не робіть з мухи слона».
Що?
Я у ставку. А коли прийде нага,
обвиватиме мене, їстиме мою ногу,
я маю мовчати?
То що, дати йому мене затягнути?
Справді?
Я не знав, що й думати. Усі були налякані: я, партнерка Палмі,
водій, усі чоловіки.
Ми всі боялися. Лише один був веселий.
Колишній нага,
Конґ Хвайріа. Він плавав, занурювався.
Плавав батерфляєм. Бо так плавають наги.
Відпливав далеко, насолоджуючись миттю.
Він прямував додому побачитися з дружиною.
Серед тиші чулося наше хлюпання.
А в цей час абат співав свої мантри.
Посеред мантри він сказав:
«Міс, та що на березі,
співайте зі мною».
«Мантра "Ітіпісо"».
«Співаймо разом».
Він звертався
до
Ів Панчароен,
нашої любої Палмі.
У темряві
лісу
чувся
голос Палмі, коли вона виконувала
дуже незвичайну пісню.
Поки ми хлюпочемося вдалині…
Ітіпісо бхаґава арахам
Самма самбуддхо
Віджакаранасампанно
Суґато локавіду
Ануттаро…
Якийсь сюр.
Неначе дивний сон наяву.
Ми хлюпочемося в палаці наги,
поки Палмі співає «Ітіпісо».
Оце божевілля!
Ми намагалися щось відчути.
З темряви почувся голос Конґа: «Ноут! Ноут!»
«Що? Що там таке?»
«Він проплив повз мої ноги!»
«Що?» «Він проплив повз мої ноги!»
«Що ти верзеш?»
«Він існує! Я його відчув».
Він казав, що нага проплив повз його ноги.
І що? Нага не відрізав тобі яйця своїм гребенем?
Тепер стало ще гірше.
Мене охопив жах. Ми міцно стиснули руки.
Не смій піді мною пропливати!
Не смій мене лякати!
Протягом ще кількох хвилин ми йшли до іншого берега.
Перед тим як ми дісталися берега,
все навкруги стихло.
Абат сказав:
«Не зупиняйся».
«Продовжуй співати».
Він, певне, звертався до Палмі.
«У мене від співу горло пересохло».
«Я сиджу на купі неприємних рослин».
«Увесь низ болить».
Ітіпісо…
Ми пройшли усе.
І нічого не знайшли! Так нишпорили й нічого!
Я був розчарований.
Я доповз до краю ставка. Краю висотою близько 1,5 метра.
І сказав абату: «Отче, ми нічого не знайшли».
Абат відповів: «Дивно».
«Такого раніше не траплялося».
«Щось пішло не так».
«Лорд Нага сказав, ми зневажили його».
«Хтось виявив зневагу».
Хто?
Не я.
Я прийшов сюди спостерігати.
Тож…
«Я піду туди сам», — сказав абат.
Він зняв халат, залишивши тільки спідній одяг,
і пішов до ставка.
Але ми більше не хотіли туди йти.
Ми усі були в багні. Була вже майже північ.
Але знаєте, хто таки пішов з абатом? Вгадали. Саме він.
Підстрибуючи, він пішов слідом.
Вони обшукали все.
Кожен сантиметр. І таки знайшли!
Справді.
Кришталеву кулю.
Абат сказав, від Лорда Наги. Велику кулю.
Вагою близько 60 кілограм.
Кришталево чиста. Вони її виловили, але вона вислизала.
«Вона звивається», — казав Конґ.
Вона вислизала.
У намулі вона постійно вислизала.
Нарешті викликали водія принести тканину, щоб утримати кулю.
Винести її було важко. Знадобилося шестеро чоловіків.
Ми вимили її й на підставці принесли до ченців.
Ми дивилися на неї, охаючи і ахаючи.
Конґ був такий піднесений.
Постійно мив і витирав її.
Не змовкав ні на мить.
Я не знав що й думати. Куля була прекрасна.
Палмі підійшла глянути.
«Можна мені подивитися?»
«Отче, я можу до неї торкнутися?» «Так, уперед».
«І це через неї ми так довго співали мантри?»
«Та таких куль повно на ринку амулетів Тха Пхра Чан».
Зрештою, її ще й у літак не взяли, бо дуже важка.
Довелося найняти фургон щоб перевезти її з Нана до Бангкока.
У підсумку ми дали кришталеву кулю Конґу Хвайріа.
Він був у захваті.
На цьому мій виступ мав би закінчитися. Прямо зараз.
Але я ще не хочу прощатися. Можна мені побути тут ще трохи?
Бо я ще маю тут сказати
про одну особу, яку я теж більше не терпітиму.
Я терпів його вісім років.
Що? І ви також?
Жартуєте, мабуть.
Він…
Скажімо так, він не хоче йти геть.
Психологічно він палко хоче лишитися там, де він зараз.
І хоч поводиться він так, ніби готовий
вчинити так, як вирішать люди,
та все вказує на те, що він хоче лишитися до наступної зустрічі АТЕС,
щоб вшанувати його родину.
А, може, хоче лишитись ще на чотири роки,
щоб у сумі вийшло 12 років, і так встановити рекорд?
Але оскільки він не піде,
пропоную нам здійснити його мрію.
Здійснімо мрію цього старого чоловіка.
Щоб він потім ні про що не шкодував.
Я би навіть приєднався до його команди,
і допоміг би йому з передвиборчою кампанією.
Бо я точно знаю, сам він зазнає поразки.
Розумієте, всі ці старі методи
реклами і агітації вже не працюють.
Усі ці фальшиві обіцянки.
Прийду — зроблю це, зроблю те.
Як от обіцянки підвищити мінімалку до 400 батів.
А як не виконують, то видаляють дискусійний форум.
Досить з нас цього. У наш час важлива щирість.
Будь собою. Якщо за тебе проголосували люди, значить ти їм подобаєшся.
Це як маркетинг.
«Брутальний маркетинг».
Розкажіть світові, хто ми.
Я придумав ідею для Дядечка Туу
ще під час виборів губернатора Бангкока.
Їхні машини з тайською кантрі-музикою.
Мелодії знайомі, а тексти перероблені.
Мотиви дуже запам'ятовуються.
Тож рекламуйте себе правдиво.
Те, що я чув, звучало так.
Ви почуєте відлуння.
Закіс під сільського парубка.
Увімкніть відлуння.
Машина їде повз ваш будинок.
Я промовляю заклинання
Нехай ваше серце обере старе полум'я
Того самого прем'єр-міністра
Зберімося
І віддаймо свій голос
І оберіть старого Дядечка Туу
Далі перерахуйте свої якості.
Лисий.
Ненадійний.
Нас залишили напризволяще.
Лисий.
Ненадійний.
Роз'ятрювач старих проблем.
Творець нових проблем.
Маєте сказати людям чого їм очікувати, так?
Роз'ятрювач старих проблем і творець нових.
Забезпечувач прозорості.
Та жодних перевірок!
Готовий вирішувати всі проблеми
силою свого інтелекту,
за допомогою всіх 84 000 клітин мозку.
Його найсильніша сторона — голова.
Найсильніша сторона — голова.
А найслабша — те, що в ній всередині.
Розумний, коли говорить.
І ще розумніший, коли мовчить.
Прем'єр-міністр, який вирішує проблеми країни, пишучи пісні.
Так багато нових пісень. Чому б вам просто не записати альбом?
Вирішує проблеми країни, пишучи пісні.
А власні проблеми — проявляючи агресію.
Не може відповісти на якесь питання — компенсує це гнівом.
Людина, що має обов'язок перед народом.
І не одним народом.
Він має обов'язок перед багатьма народами.
І останній з них — кредит, взятий у Японії.
Маємо тепер борг в десятки мільйонів батів.
Зберігаймо спокій і виплачуймо борги разом.
Передаймо ці борги нашим дітям.
Навіщо?
Бо наше покоління не може їх виплатити.
Ми не копіюємо чиюсь політику.
Якщо проголосуєте за Чадчарта, будете змушені багато працювати.
Але як оберете Дядечка Туу, доведеться багато молитися.
А ще часто дратуватися.
Відпочиньмо від кампанії.
Поговоримо про людей, що пліткують на вулицях.
Річ у тім,
що в цій країні є дві людини,
які щойно заговорять,
мене одразу охоплює лють.
Ці двоє – це Дядечко Туу і Кратік.
Наприклад:
«Сер,
як нам вирішити проблему із заторами?
«Затори — це добре. Вони запобігають аваріям».
Він якось був головним гостем. Дядечко Туу був головним гостем
на Таїландському саміті 5G.
Це технологічна конференція.
Він головував на зустрічі, присвяченій технологіям.
Головною цитатою дня стала та, де він сказав,
що має так багато роботи,
що якби він був комп'ютером, то вже давно зламався б.
Сер, зробіть глибокий вдих і прокиньтеся.
Ви — не комп'ютер.
Комп'ютери мають процесор,
а ще пам'ять.
А ви — ні.
Ви просто клавіатура.
Навіть екрана немає.
Ніщо не демонструє вашу роботу.
Дехто навіть назвав би вас друкарською машинкою. Вінтажною.
Чи це дратує?
Так, так і ще раз так.
У мене до вас просте запитання. Скажімо, у вас є бізнес.
Ви, напевно, маєте щось таке.
Припустімо, дехто подався до вас на роботу
з таким ставленням:
«Ви думаєте, я хочу цим займатися?»
«Може, сам спробуєш?»
Уявіть, що це кандидат на роботу. Він подав заявку.
Ви би його найняли?
Це легке питання.
Так от зараз на нас працює саме така людина.
Думаєте, тут є майбутнє?
Яка кількість населення Таїланду?
67 чи 76 мільйонів?
Десь так. Десятки мільйонів людей.
Уявіть, що всі ми на борту одного літака.
На борту гігантського літака під назвою Таїланд.
Зазвичай за кермом літака досвідчений пілот.
Так? Літаком керує пілот.
Але зараз усі освічені, здібні пілоти не біля керма.
А хто ж у кабіні? Охоронець.
Давайте одразу з'ясуємо — я не маю нічого проти охоронців.
Люди народжуються з різними уподобаннями.
Подобаються цифри — ставай бухгалтером.
Подобається спокій і відреченість — ставай ченцем.
Боротися — боксером. Готувати — кухарем.
Кожному своє.
Подобаються титули та звання, любиш дисципліну — ставай солдатом.
Подобається підтримувати порядок і безпеку —
ставай охоронцем.
Світові потрібні всі.
Але це не означає,
що охоронець
стане хорошим пілотом літака.
Зробімо глибокий вдих.
Зараз за кермом нашої держави охоронець.
Прихильники Дядечка Туу, почуйте мене.
Я не кажу, що він погана людина. Почуйте мене.
Мені він теж колись подобався.
Я не кажу, що він поганий.
Здатність керувати літаком не пов'язана з моральними якостями.
Зустрічаємо ми ченця.
Він робить добрі справи, чиста, щира душа.
Чи попросите ви його керувати літаком? Ні.
Чеснотами й добрими справами не піднімеш у небо «Боїнг»,
що важить 200 тонн.
Тут ідеться про професійність.
Нашою державою керує не пілот.
І оскільки він не знає, як це робити, то змушений…
Коли люди роблять те, чого робити не вміють,
то змушені вдавати.
От стали ви головним кухарем.
Ви не вмієте готувати, але вас призначили. Що робити?
Ви одягаєте форму й виконуєте роль.
Коли запитують про рецепти, гніваєтеся.
Кричати у відповідь — це механізм виживання.
Скажімо, ви футбольний тренер. А грати не вмієте.
Що робити? Вдавати.
Це жалюгідно, доведеться одягатися як тренер
і вигукувати: «Гей! Давайте! Уперед!»
А ви хоч знаєте, як грати?
Якось так. Саме так він керує літаком.
Люди в літаку це відчувають. Вони не вважають його поганою людиною.
Вони просто не знають, куди він може їх завезти.
Чи маємо ми право запитати куди ми прямуємо?
Пасажири мають право знати де приземляться.
Та коли ми запитуємо, він кричить на нас.
«Це шлях довжиною у 20 років».
Гаразд, а які на цьому маршруті є зупинки?
А коли з літаком є проблеми,
чи то тиск повітря, чи брак їжі, чи забиті туалети,
він нічого не знає, коли ми запитуємо.
Коли пілотувати не вмієш, є пілотний посібник.
На жаль, це не допомагає, бо він англійською.
Моя англійська також небездоганна.
Та може, нехай пілотом буде той, хто читає англійською?
Рішення полягає не в тому, щоб читати журнали про садівництво.
Літак зараз потрібно не прикрашати.
У нього немає відповідей. І ми запитуємо другого пілота,
який має більший стаж і досвід.
Ми штовхаємо другого пілота, а він міцно спить!
Будимо його й питаємо.
Відповідає: «Я поняття не маю».
Летіти кудись,
не знаючи куди саме летимо…
Про 20-річний план навіть не згадуйте.
Для вашого плану і 20 хвилин це вже надто довго.
Така от особливість у нашого народу.
Ми не знаємо, куди прямуємо.
Якщо ви справді любите людей, як ви стверджуєте,
ви обоє — пілот і другий пілот,
будь ласка, катапультуйтеся з літака.
Не хвилюйся, не впадемо. Ми увімкнемо режим автопілота
і знайдемо пілота, який нас влаштує.
Багато людей знають, як треба виконувати роботу. Вони розберуться.
Тільки не треба обирати за нас.
Двісті п'ятдесят сенаторів не мають обирати за нас.
Хвилинку.
Спрямуйте світло ось туди.
Юначе в чорному светрі, а ви, часом, не солдат?
Давайте це з'ясуємо. Бо всі, крім вас, аплодували.
Річ у тім,
що мої слова насправді не мої.
Мене ж прокляли, пам'ятаєте?
І ніщо не може зняти це прокляття
Ітіпісо бхаґава арахам…
Тож я — не я.
Не здавайте мене, гаразд?
Річ у тім, що
за все своє життя я жодного разу не бачив
такого вияву солідарності.
Лише подумайте. У день народження Дядечка Туу
в усіх новинах Workpoint, на Facebook.
Коментатори солідарні.
Я кепкую над кожною адміністрацією.
Байдуже, Їнґлак, Абасіт, Таксін — я висмію їх усіх.
Але такої солідарності я не бачив ніколи.
Під привітальним постом всі коментарі однакові — «хай щастить!»
Чорт, такого ще ніколи не було.
-Правда? -Так.
Тобто йому прямим текстом кажуть: та звалюй вже,
тобі пора валити, вали вже!
Яка солідарність!
Якщо раптом після цього виступу
моє ім'я зникне з усіх медіа,
не думайте, що це тому, що я став ченцем
і просто вирішив жити усамітненим чернечим життям.
Ні, це тому що мне викраде хтось такий.
Повернімося до передвиборчої кампанії.
Про людей, божевільних людей, наг і плітки ми вже поговорили
То вигадані речі.
Повернімося до кампанії.
Машина їде далі.
Це запрошення для всіх громадян Таїланду.
Разом захистімо країну
від майбутнього…
Захистімо країну від майбутнього, яке настане,
обравши Дядечка Туу.
Дядечко Туу – це найкращий вибір
для тих, хто вибору не має.
На добраніч усім! Дякую, що прийшли. Я вас усіх люблю.
Люблю вас. Дякую! Дякую вам!
Ви що, додому не збираєтеся?
Ні!
Жартуєте, так?
Хочемо ще!
Що відбувається?
Хочемо ще!
Гаразд. Ще трошки побуду.
Геть одяг!
Будьмо тут до ранку!
Пане солдате,
можете йти готувати війська.
Звідси є лише один вихід. Не думаю, що вдасться вибратися.
Комедійне шоу зазвичай закінчується сміхом,
як вам добре відомо.
Але гадаю, я вже досить старий, щоб цього разу закінчити виступ інакше.
Я не планую накласти на себе руки.
Я засвоїв один урок, яким я хочу поділитися з вами.
Усвідомлення того,
що мені лишилося жити не так уже й довго,
зробило моє життя значно простішим.
Я став менше цікавитись життям інших.
Зате став більше цікавитись власним життям.
Це змусило мене усвідомити,
що саме я дійсно хочу робити,
а не роблю це, бо хочу подобатися іншим,
будучи в цей час не собою.
Мені дуже допомогла фраза «мені це підходить».
Мені це підходить.
Усередині чи зовні, нове чи старе, закрите чи відкрите,
тут чи там, круто чи ні — для мене насправді не важливо.
Для інших це може бути щось дуже круте, але мені це не підходить.
Скажімо, ці суперкари з дверима «крило чайки».
Це круто для когось, але мені це не підходить.
Моїй мамі так важко заходити в авто. Мені так важко заходити.
Моя дружина й діти не змогли б так їздити.
А на ринку як припаркуватися?
Крила чіплятимуться за парасолі продавців.
Тож це мені не підходить.
Або ті, хто демонструє вдячність матерям,
кидаючи на знак вдячності перед нею пачку готівки.
Дуже мило, але мені це не підходить. Я краще переведу гроші на її рахунок.
А якщо ще не заробили достатньо грошей, краще зробити мамі
масаж стоп, поки вона дивиться «Голос країни»,
де Раян вкотре перемагає.
Кожен з нас має власне уявлення
про добробут, щастя й успіх.
І живе згідно з цими уявленнями.
Ми ж не можемо позичити і носити чужий одяг.
Уявіть, якби ми позичили одяг в Айс Апітсади.
Не змастившись олією, таке боді просто не натягнеш.
На ній воно виглядає круто. Але як почуватиметесь у ньому ви?
Воно нам просто не підходить. Але є речі, які нам підходять.
Проблема більшості людей полягає в тому,
що ми одягаємо на себе чужі уявлення про добробут, щастя й успіх.
Усі хочуть жити добре. Усі хочуть бути багатими,
чи раптом прокинутися мільярдерами, як нас вчать мотиваційні книги,
різні коучі, подкасти.
Жити, як відомі блогери.
Хочете бути багатими? Під'єднайтеся до всесвіту.
Відкрийте свій розум. Візуалізуйте купу грошей.
Попросіть всесвіт послати вам удачу в наступні 72 години.
Всесвіт так може?
Нехай тоді краще вилікує ігрову залежність вашого партнера,
навчить ваших дітей прибирати свої речі.
Якби все було так просто, багатими були б усі.
Хто возитиме нас на таксі? Хто керуватиме літаками в небі?
Хто готуватиме і подаватиме нам їжу?
Скільки людей, стільки й життєвих ситуацій.
Прокиньтеся.
Лише один відсоток людей у всьому світі,
один відсоток людей у цій країні — мільярдери.
Життя схоже на марафон.
З 10 000 учасників лише один добігає до фінішу першим.
Ще ніколи не було такого,
щоб усі ці тисячі людей перетнули фінішну пряму одночасно.
Прокиньтеся. Це нереально.
Лише один відсоток.
Багатії, що живуть красивим життям
і показують нам його в Instagram.
Та хай собі мають ті мільйони.
Не обов'язково міряти їхній одяг на себе.
Ну мають вони ті гроші, і що з того?
Може ми й не настільки багаті, але ж по-своєму щасливі.
Маємо справжніх друзів, міцне здоров'я, багато радості в житті.
Багатими можна бути по-різному.
Що як у цього одного відсотка, якому ми так заздримо,
немає щирих друзів, проблеми зі здоров'ям?
Що як їм бракує радості, дружби, життєвої наснаги?
Ось це я називаю бідністю.
Ми багатші.
Смерть не страшна. Зовсім не страшна.
Набагато страшніше — жити і бути нещасним.
Не робити того, що тобі подобається, що тобі підходить.
Застрягнути, роблячи те, чого не любиш.
Якщо ти не можеш бути собою,
то тебе не відрізниш від живого трупа.
Запам'ятайте.
Це мені підходить.
Обирайте в житті лише те, що вам підходить. На добраніч!
Переклад субтитрів: Оксана Янчук