Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DET ANDRE OFFERET
Morn.
- Morn. - Morn, Esben.
Skål!
Kanskje du skulle...
- Men jeg ammer jo ikke lenger. - Det er utenfor min ekspertise.
- Hørte jeg ikke deg på P1 i morges? - Jo.
- Du var flink. Veldig saklig. - Takk.
Hei! Sorry.
Hvorfor sier man "sorry" når man ikke gjort noe galt?
- Unnskyld. - Utrolig!
- Hva var det du het? - Emilie. Og Alex, ikke sant?
- Ja. - Hei.
Er det du som har bakvakt på nevrologisk i dag? Jeg har forvakt.
Esben er nevrokirurg der oppe. Garderoben deres pusses opp.
Ok, faen. Unnskyld, det visste jeg ikke.
- Jeg går hit bort. - Det kunne du ikke vite.
En Christian har bakvakt.
- Har du sett Christian i dag? - Nei.
- Hvem spør jeg hvis jeg lurer på noe? - Spør Birgitte, hun har oversikt.
- Første gang jeg er alene som forvakt. - Spennende.
Ja, spennende. Men jeg er også nervøs.
- Det går sikkert bra. - Ha en fin dag.
- I like måte. - Ja, i like måte.
Dropp lipgloss.
- Ellers tror folk at du er sykepleier. - Ok. Så klart. Takk.
- Morn, Trine. Er du på trombolyse? - Ja.
Bra.
- Trombolysevakt, Alexandra. - Det er Aske fra A22.
Jeg har en Winnie her, 59 år. Sønnen ringte fordi hun virket rar i telefonen.
Hun sliter med å prate og er slapp på høyre side.
Når begynte symptomene?
Vanskelig å si, men hun var helt fin i går kveld.
Skjedde det i natt, haster det. Hvor er dere?
- Vi er ti minutter unna. - Kan du gi meg verdiene hennes?
Blodtrykket er 180/80, pulsen 99, pustefrekvensen 18 og blodsukkeret 6, 2.
- Takk. Vi ses. - Når kommer de?
Ti minutter. Det er oppvåkningsslag, så vi har maks 30 minutter på oss.
- Og hva heter hun? - Winnie.
Journalsystemet virker ikke.
- Det er nok snart oppe igjen. - Ok. Jeg stikker på morgenmøtet.
Yes. Alex, du må skrive ut noen pasienter.
- Nattevakten drev bed-and-breakfast. - Det skal jeg gjøre.
Hva er forskjellen på Gud og en lege?
Gud vet at han ikke er lege.
Unnskyld. En mann i gangen lager rare lyder. Burde noen se til ham?
- Han skal bare ha Klopoxid. - Klokka er åtte, så da starter vi.
- Er det deg nå igjen? - Som dere vet, er Christian syk.
Det betyr at vi ikke har noen bakvakt på akutten nå på morgenen.
Er det noen som kan passe telefonen i et par timer?
Jeg har vært her i hele natt.
Jeg er alene på sengeavdelingen. Hvem er forvakt?
- Emma. - Emilie, nesten rett. Det er meg.
- Hun har vært her i to uker? - Det får jeg litt vondt i magen av.
- Jeg kan ta den fra klokka ti. - Da mangler vi bakvakt i to timer.
- Men herregud, det klarer Emilie fint. - Går Otto god for det, er jeg fornøyd.
Men det endrer ikke det faktum at det er et dårlig vaktgrunnlag.
- Hva føler du at vi skal gjøre? - Jeg "føler" ikke så mye på jobb.
Men jeg undres på om dere vurderer å ansette en legespesialist til.
Vi kan ikke sparke ham fordi han er syk.
Nei, men det går ut over pasientene at han ikke er her.
- Enig. - Det bør det jo ikke.
Men avdelingen bør støtte sin kollega. Han har hatt et tøft år.
- Hva har skjedd med Christian? - Det er en lang historie.
Ja, han fikset det ikke.
Han fikk en klage, og det ble en større sak.
Vi stopper der. Vi mangler fremdeles bakvakt.
- Jeg tar den. - Ok. Takk, Alex.
- Blir ikke trombolyse og akutten vel mye? - Det går bra.
- Er det Alex, føler jeg meg trygg. - Det klarer hun.
- Jeg må stikke. Ring hvis det er noe. - Det skal jeg gjøre.
- Unnskyld, noen har ringt etter meg. - Det var ikke jeg.
- Er du presten? - Ja.
På vrangen.
- Morn, Kamal. - Morn, sjef.
- Winnie Nielsen til trombolysevurdering. - Ja. Takk.
- Det var meg du snakket med. Noe nytt? - Nei.
- Hva var blodtrykket sist? - 180/80.
- Får hun blodfortynnende? - Sønnen trodde ikke det. Han er på vei.
- Så ikke blodfortynnende? - Ikke ifølge ham.
Hei, Winnie. Jeg heterAlex, jeg er lege.
Du har kommet inn fordi vi mistenker at du har fått en blodpropp i hjernen.
Vi skal undersøke deg. Det går fort, men vi forklarer etterpå.
Nå tar jeg av deg denne.
Winnie, kan du fortelle hvor gammel du er?
Fint. Kan du si hvilken måned vi er i?
Ja. Kan du se på meg? Lukk øynene.
Åpne dem igjen. Ja, det er fint.
Winnie, se på hånden min nå.
Ja. Fint.
Ok, fint. Winnie, nå løfter jeg armen din.
Jeg slipper den, så skal du holde den oppe mens jeg teller til fem.
Nå teller jeg. En, to, tre, fire, fem. Ja, fint.
Nå gjør vi samme med den andre. Jeg slipper, og du holder den oppe.
En, to... Ja, bra. Fint.
Kjenner du dette, Winnie? Ja, det gjør litt vondt.
Og dette... ? Nei. Bra.
Fint. Kjør til MR.
Hei, Winnie. Vi kjører deg til MR, og så ses vi etterpå.
Morn, Ragnar. Ta imot.
Ah, takk! Godteriet mitt.
- Vel fortjent. - Et øyeblikk.
Ja, det er Ragnar.
Ja. Men hvorfor det?
Jeg har sagt utallige ganger at jeg ikke dekker over deres inkompetanse.
Sånn er det bare. Takk, farvel.
Jeg er så lei av akutten.
De sender pasientene hit for å ta MR -
- i stedet for å undersøke dem ordentlig. Tror dere de vet hva det koster?
Garantert ikke. Defensiv medisin blir helsevesenets undergang.
Nå kommer bildene.
- Slag. Infarkt i venstre hjernehalvdel. - Det stemmer med afasien. Når?
Det skjedde for tre-fire timer siden. Vi må behandle henne umiddelbart.
Hun veier ca. 60 kg, så 54 mg Actilyse.
5,4 mg gis som bolus, resten gis over 60 minutter, takk.
- Det er korrekt. - Ja.
Her har vi en skikkelig lege som ikke tuller.
I like så.
Ja, "hashtag MeToo".
- Det heter bare "MeToo". - Ja, ja, da sier vi det.
Alex? Jeg har fremdeles ikke tilgang til journalen hennes.
- Ok. - Det er helt håpløst.
- Sønnen sa at hun ikke får medisin. - Det holder ikke i retten. Hva gjør vi?
- Vi starter behandling. - Det kan vi ikke.
Vi må vente til journalsystemet fungerer.
- Det rekker vi ikke. - Ta imot!
Hva gjør du? Dette er et sykehus, her kaster vi ikke ting.
Winnie, se på meg litt. Kan du peke mot taket?
Bra. Takk.
Nå skal jeg spørre deg om noe veldig viktig:
Tar du noe medisin? Ja? Eller nei?
Nei? Du tar ingen medisiner?
Bra. Da kan vi gi Actilyse.
- Nevrologisk bakvakt. - Emilie her.
Mann, 18 år, fikk hodepine i går. Jeg er usikker på om han har nakkestivhet.
- 5,4 mg Actilyse. - Vent litt, jeg er midt i en trombolyse.
- Er du sikker? - Ja. Takk.
Da så, Emilie. Fortsett, men prat langsomt.
Jeg sliter med å vurdere det og vil gjerne ha supervisjon.
Ok, jeg kommer.
- Jeg går til Emilie. Tilbake om fem. - Går du? Nå?
- Ring hvis det er noe. - Ja.
Hei. Hvordan går det her?
Hei.
Unnskyld? Kan du sjekke medisinen hans?
Jeg fikk vite at han skulle ha Klopoxid.
Det der kunne godt være epilepsi. Sjekk det, er du snill.
- Morn. - Morn, Elias.
- Sikker? - Ja.
God morgen. Jeg heterAlexandra og er nevrolog.
- Camilla. - Det var noe akutt?
- Akutt? - Slapp av, mor.
Emilie er lege i spesialisering, så jeg veileder bare.
- Så det er ikke alvorlig? - Ta det helt med ro.
Oliver har hatt voldsom hodepine siden i går.
Alt ser bra ut, så vidt jeg kan se, men jeg er usikker på om nakken er stiv.
Det er vanskelig å bedømme.
- Det gjør ikke like vondt som i går. - La nå legen undersøke deg.
- Han har det travelt. Han har bursdag. - Hvor gammel blir du?
- 18. - Gratulerer. Svære greier.
- Hvordan har du det? - Bra.
- Har du feber? Kvalme? - Nei da. Jeg føler meg helt fin.
- Har du drukket mye alkohol i det siste? - Litt.
Du drikker jo ikke så mye. Det har ingenting med alkohol å gjøre.
- Oliver, se på nesen min. - Ja.
Nå lyser jeg deg i øynene.
Fin.
Se på tuppen. Hold hodet i ro, og følg den med øynene.
- Bra. Så du dobbelt noen gang? - Nei.
Hold øyekontakt med meg, og hold armene ut til sidene.
Så tar du deg på nesen med en hånd. Bra. Og så den andre.
Fint. Kan du holde blikket og treffe fingeren min med din?
Så bra.
Da går vi bort til benken. Legg deg med hodet i denne enden.
Mot meg.
- Skal jeg ikke ta av meg skoene? - Nei da.
- Legg deg ned, det ordner vi etterpå. - Sånn...
Jeg undersøker nakken din, så slapp helt av. Jeg holder hodet ditt.
Bra. Si fra hvis det spenner eller gjør vondt.
Fint.
Kan vi dra hjem nå?
Ja, det virker som vanlig migrene eller tømmermenn.
- Er du sikker? - Ja. Dere kan dra hjem.
Han kan få Panodil mot smertene. Men sjekk at han ikke blir kvalm.
- Takk. Det var en lettelse. - Takk.
- Jeg kommer nå. - Ingen MR for sikkerhets skyld?
Da får du bare Ragnar på nakken. Det trengs ikke.
- Her er jeg. - Blodtrykket er 210/100.
- Stopp infusjonen. Noe i urinblæren? - Nei.
Gi meg 20 mg Trandate, takk.
- Winnie? Er du kvalm? - Ja.
- Har du vondt i hodet? - Ja.
- 20 mg Trandate. - Takk.
Sånn, Winnie. Ja, dette er ikke noe gøy.
- Det var bra, Winnie. - Vann.
- Jeg skal hente deg vann.
Hva er det som skjer der ute?
- Jeg skal se. - Takk.
Hun heter Winnie. Si meg hvor hun er!
- Svar da! Hun heter Winnie! - Ro deg ned.
Hei. Er du Winnies sønn?
- Jeg heter Alexandra og er lege. - Anders.
- Vet du hvor hun er? - Kom.
De nektet å si noe. Hun var så rar i telefonen.
- Jeg skal fortelle. - Har hun det bra?
Din mor fikk blodpropp i natt, men hun har det bra.
Hun har fått behandling, og den ser ut til å virke.
Betyr det...? Kommer hun til å...?
Vil du snakke med henne? Jeg tror at hun blir glad for å se deg.
Bli med meg.
Her er Anders, Winnies sønn.
Hei, Anders. Kom inn. Winnie, nå kommerAnders.
- Trombolysevakt. Alexandra. - Hei, det er Christina.
Åge på 82 år klager over at det prikker i fingrene.
Han er dårlig. Han har sukkersyke.
- Når begynte symptomene? - For noen dager siden, sier han.
Det høres ut som en mindre blodpropp, men det er for sent for trombolyse.
Men send ham til nevrologisk, så ser de på ham.
- Da gjør vi det. Hva er initialene dine? - AD.
- Ok, takk. Ha det. - Takk. Ha det.
- Alex, har du to sekunder? - Ja...
Er det ikke litt for tidlig at jeg har forvakt alene?
Det klarer du helt fint.
Takk, men du sa at jeg skulle si fra hvis jeg følte...
Det er ikke tid til så mye følelser. Det virker litt selvopptatt.
Du er her for pasientenes skyld, husk det.
Ja, det er det jeg prøver å være.
Du fikser det. Det vet jeg.
Hjelp! Oliver?
Hjelp! Han falt om.
- Vi trenger hjelp! Rød alarm! - Alex, hva skal jeg gjøre?
Under hodet. Camilla, slipp meg til.
- Oliver? - Oliver?
- 5 mg Stesolid. - Hva skjer?
Vi trenger alburom.
- Jeg må ha en seng! - En seng!
- En seng og oksygen! - Jeg fikser det.
- I sideleie! - Sorry.
- Vær med, Emilie! - Unnskyld.
- Jeg kommer med seng. - Kjør ham til MR nå!
- Hvor kjører dere ham? - Til MR for å finne ut mer.
- Hva feiler det ham? - Han er i gode hender.
- Du kan ikke bare gå. - Jeg kommer tilbake. Det lover jeg.
Jeg kommer tilbake.
- Ikke gå fra meg! - Vent her.
Det er hjernehinneblødning.
- Kan den lukkes med coiling? - En sånn blødning der? Umulig.
- Ragnar... - Jeg foreslår operasjon.
Risikoen for ruptur er for stor. Coiling virker som den beste løsningen.
Det er umulig.
Hvor stor er risikoen?
80 % risiko at blødningen forverres ved en operasjon. Da dør han.
Men 20 % sjanse for at du kan stoppe den.
Kanskje bare 15.
Alternativet er koma resten av livet.
- Eller at han våkner med hjerneskade. - Det kan vi ikke si noe om nå.
Jeg mener han har en bedre prognose hvis han ikke opereres.
Ok. Da skriver jeg bare i journalen at du ikke vil operere ham.
Det er ikke fordi jeg ikke vil, men...
Han er 18 år.
- Vi gjør et forsøk. - Bra.
Bra.
Jeg går inn til Birgitte. Kom når du er klar.
Ja.
- Her er telefonen. - Flott.
Vi er samlet for en rask gjennomgang av den kritiske hendelsen dere kom ut for.
Vi er her for å skape forståelse og ikke for å plassere skyld.
Ok?
Jeg skal på et møte om fem minutter, men det burde gå bra.
Alex, kan du gjengi hvordan du opplevde forløpet?
Jeg ble tilkalt omkring kl. 08.15.
Hodepinepasient. Jeg sendte ham hjem da vi ikke fant tegn på noe akutt.
- Så du tok imot pasienten? - Nei, Emilie.
Så unge leger bør ikke ta imot pasienter på nevrologisk.
- Sier du at det var min feil? - Nei.
Nå lar vi skyldspørsmålet ligge.
Vi kommer tilbake til din opplevelse. Det lover jeg.
- Alex, vil du fortsette? - Ja.
- Han kom tilbake etter en stund. - Hvor lenge da?
Ti minutter. Vi ropte "rød alarm", og da ble det hektisk.
Ja, og jeg følte at det ble ubehagelig stemning, -
- og at folk var utrivelige mot hverandre. Det var ikke noe gøy.
- Det kan virke voldsomt, men... - Sånn kan det bli når det må gå fort.
Jeg er sikker på at alle gjorde sitt beste.
Stakkars gutt.
Jeg ringte jo bakvakten. Hva mer kunne jeg ha gjort?
Det er jo helt normalt at LIS1-leger gjør innledende undersøkelser.
Og Alex undersøkte vel ham da det oppsto tvil?
- Ja. - Og fant da ingen indikasjoner?
Nei. Hadde jeg sett noe, hadde jeg sendt ham til MR.
- Nei, faen, altså... - Så, så.
Det var ingen tegn da han kom inn. Jeg undersøkte ham jo også.
Jeg er bare sikker på at jeg sa til deg at...
Hva da?
Ingenting. Jeg er ikke helt sikker. Jeg husker ikke. Unnskyld.
- Emilie, du er kjempeflink. - Ja, kjempeflink.
- Er det noe mer du vil dele med oss? - Nei.
Da avslutter vi. Tiden er også ute, men det var bra vi kom til bunns i dette.
Takk. Alex?
Kan ikke du ta en kopp kaffe med Emilie?
Det var helt melent.
- Hvordan går det med Oliver? - De skal operere ham nå.
- Tror du han våkner? - Det tror jeg. Han er ung.
Hjernen er plastisk akkurat der.
Jeg trodde at prognosen for hjerneblødninger var dårlig.
- Enten død eller hjerneskade. - Det kommer an på type og sted.
Jeg vet at det ikke var noens skyld, men jeg syns vi burde sendt ham til MR.
Emilie, vi kan ikke sende alle hodepinepasienter til MR.
Men tenk om det kunne ha reddet livet hans?
- Men han er jo ikke død. - Nei takk.
Fins det ingen tegn, så fins det ingen tegn.
- Hei, Hanne. Har ikke du fri? - Noen ble syk.
Det var det jo.
Hva da?
Det sa jeg jo til deg.
Jeg ville bare ikke si det foran de andre. Nakkestivheten.
- Det sa du ingenting om. - Jo, det var derfor jeg ringte deg.
Du tilkalte meg fordi du ikke visste hvordan man undersøker nakkestivhet.
Nei, jeg ringte fordi jeg hadde oppdaget nakkestivhet. Det skrev jeg i journalen.
- Har du ikke sett det? - Nei, det har jeg ikke rukket.
Men jeg sa jo det, både i telefon og på rommet.
Oliver får det ikke bedre av at jeg leser i journalen.
Han trenger riktig behandling, og de pårørende trenger oss.
- Men det er... - Jeg må gå.
Greit.
Trombolysevakt. Alexandra.
SØK PASIENT:
Akutt hodepine.
OBS!! Nakkestivhet, MISTANKE OM HJERNEBLØDNING.
Ansvarlig lege Alexandra Demir bekrefter ikke nakkestivhet.
Oliver Stiig Winther sendes hjem av Alexandra Demir.
- Alex? - Hva?
Du lovte meg en utskrivelse.
Ja. Jeg skal bare til kirurgisk, så kikker jeg på det.
Ok.
- Hvordan går det? - Fint. De skal operere ham nå.
Så bra.
Hva skjer?
- Vi opererer ikke. - Hvorfor ikke?
Risikoen for ruptur er for stor, akkurat slik jeg vurderte.
- Var vi ikke enige om at det var best? - Jeg kan ikke, sier jeg.
Hadde blødningen blitt oppdaget før, så kanskje, men...
- Hvem tok imot ham? - En LIS1-lege, men jeg...
Han falt om like etterpå.
Når begynte symptomene?
Moren ringte medisinsk nødtelefon i går, så det var nok en "warning leak".
- Åpenbart. - Det endrer ingenting.
Nei, men kom han inn i går, hadde vi ikke hatt denne situasjonen.
Det handler jo om minutter ved slike blødninger.
Hva... For helvete!
Bør jeg vite noe mer før jeg henter moren?
- Dette er helt meningsløst. - Esben, bør jeg vite noe mer?
Han ligger i koma. Nå får vi se om han våkner.
Hvis den gutten dør... så er det ikke min skyld.
- Han våkner. - Jeg har sagt fra.
Så hvis foreldrene går til sak, nevner du ikke mitt navn.
Hvorfor skulle de det?
Vet du hva det koster å gå i parterapi?
- Vi har brukt 46 000. - Du tuller!
Trine? Hvor er foreldrene?
Moren sitter på oppholdsrommet.
- Svindyrt. - Det kostet meg noen ekstravakter.
- Hallo, motsatt vei! - Jeg glemte telefonen.
- Camilla. Hei igjen. - Hei.
- Kommer Olivers far? - Ja, han er på vei.
- Skal vi vente til han kommer? - Nei, jeg vil vite hva som skjer.
Bare sett deg.
Saken er at Oliver har hatt en alvorlig hjerneblødning.
Jeg har pratet med nevrokirurgen, og de har valgt ikke å operere.
Nå legger de ham i et rom på intensiven.
Trenger han ikke operasjon, da?
Kirurgen mener at risikoen var for stor. Det kunne forverre tilstanden.
- Så nå ligger han i koma. - I koma? Hva betyr det?
Det betyr at han er stabil.
Så nå venter vi bare på at han skal våkne.
Han sa i går at han hadde vondt i hodet.
- Jeg visste at noe var galt. - Han virket jo frisk og blid.
Men han er barnet mitt, og sånt merker man.
Det kunne du ikke vite. Jeg oppdaget heller ikke noe mistenkelig.
- Det var bare det jeg ville si. - Men det...
Takk.
Hei, jeg kommer med Olivers mor, Camilla.
Hei, jeg heter Aïda. Jeg er intensivsykepleier.
Bare sett deg ved siden av ham, hvis du vil.
Si fra hvis det er noe du trenger. Kirurgen kommer snart.
Han er opptatt med en annen operasjon akkurat nå.
- Er du fra nevro? - Ja, det var jeg som...
Jeg ville bare følge henne opp. Jeg heter Alex.
Ok. Esben er på vei, så da tar han over.
- Ja, så bra. - Takk.
Hører han meg?
Du kan prate til ham med korte og enkle setninger.
Forklare ham hva du gjør. For eksempel:
Nå flytter jeg på armen din.
Nå stryker jeg deg på pannen.
All berøring er bra.
Og så kan du kalle rolig på ham og si at han skal komme tilbake.
Synge yndlingssanger. Kanskje fortelle hvorfor han er på sykehus.
Hvorfor er han på sykehus?
Jeg er sikker på at Esben, kirurgen, vil gå gjennom alt med deg.
Hvorfor er det min gutt som ligger der?
Unnskyld, jeg syns bare at det er så urettferdig.
Det skjønner jeg så godt.
Vi prøvde å få barn i mange år.
Folk sa jeg burde droppe det, at det var noe galt med egglederne.
Men jeg ville det så gjerne.
Så vi ga opp. Men så plutselig...
... så kom han.
Han er vårt lille mirakel.
Ja.
Bare si fra hvis det er noe.
Går du?
Ja. Men jeg kommer tilbake og ser til deg senere.
Det hadde vært fint.
Send melding når faren kommer.
Ja, det går nok bra.
Han klarer seg fint selv. Da må dere endre planer.
Det står elendig til med meg. Jeg kan ikke tørke meg i ræva engang.
- Mor, legen er her. - Jeg må legge på. Ha det.
- Hei, Winnie. Hvordan går det? - Dere skal ikke bekymre dere for meg.
- Det gjør jeg likevel. - Du er snill.
Kan du smile til meg?
Det var noe helt annet. Kan du svelge?
- Er det vanskelig? - Ja.
Det kan det være hvis noen nerver er skadet. Kan du si disse lydene?
Ka-ka. Pa-pa. Ta-ta.
- "Ka-ka. Pa-pa. Ta-ta." - Flott!
Beklager oppførselen min.
Jeg var bare... så redd.
- Det forstår jeg. - Vi har jo bare hverandre.
- Det er bare oss to, mor og jeg. - Jeg er jo ikke død!
- Mor, dette er ikke morsomt. - Ikke ennå.
Vet du om hun får varige men av dette?
- Om hun blir normal igjen? - "Normal"?
Det er for tidlig å si, men jeg er veldig optimistisk.
Det var bare det at i telefonen, da jeg ringte henne, hørtes hun så...
... underlig ut. Hun var helt...
Unnskyld.
- Jeg ble bare så jævla redd. - Det går helt fint.
Det skjedde jo så plutselig. Det er klart du ble redd.
Sykepleieren sa at hvis det ikke var for deg, hadde hun...
- Du reddet livet hennes. - Jeg gjorde bare jobben min.
Takk!
OLIVERS FAR HAR KOMMET.
- Jeg må gå nå, men det ser bra ut. - Takk.
Min lille skatt.
Hei. Hvor er foreldrene?
Hun gikk for å hente ham. Faren fant ikke fram.
- Hvordan går det med Oliver? - Blodtrykket har svingt litt.
Hvor er Esben?
Han opererer fremdeles, men skulle til å avslutte da jeg ringte.
Når sjekket du pupillene sist?
Jeg sjekker dem hver time.
Er det litt stille på trombolyse i dag?
Hva er det som skjer?
Alex?
Pupillene er ikke lyssensitive.
- Er han diabetiker? - Alex...
Jeg hadde en pasient i dyp koma som viste seg...
- Jeg henter foreldrene. - Nei, vent!
- Foreldrene vil nok vite det med en gang. - Han burde jo ikke ligge her.
Hva mener du med det?
Tenk om jeg overså noe da jeg undersøkte ham?
Det er ikke relevant å snakke om nå.
Men du må jo fortelle dem det.
Hei.
- Hei. - Hei.
Velkommen tilbake.
Hei. Olivers far. Karl.
- Alex. Legespesialist. - Nå er jeg her.
- Hei. - Hei. Jeg finner en stol til deg.
- Takk. - Vær så god.
Så mange apparater.
Jeg henter Esben. Vent her.
Har det skjedd noe mens jeg var borte?
- Jeg kom bare for å si hei. - Takk.
Nå har far også kommet.
Hører han hva vi sier?
Ja, vi skal prate normalt til ham.
Sover han, eller er han i koma?
- Kan ikke du rette på dynen? - Jo.
Bare slett den.
Sånn. Nå ordnet far dynen. Var ikke det bedre?
De har ikke sagt noe om når han våkner?
- Det går sikkert bra. - Karl, kan du ikke ta av deg luen?
- Esben er nesten ferdig. - Ja, jeg skal bare...
- Kirurgen er på vei. - Takk.
- Ja? - Oliver er registrert organdonor.
Du må komme. Esben er ikke kommet, og nå må vi fortelle foreldrene det.
- Er du der? - Ja.
Jeg kommer nå.
Toppen ti minutter, så kommer jeg.
Det gjør ingenting. Fint.
- Hei. - Hei, Alex.
Jeg ville bare sjekke med Oliver.
- Hvordan går det der inne? - Faren er her. Vi gir dem litt tid.
- Jeg ble bedt om å skynde meg. - Hva gjør vi nå?
- Med hva? - Med Olivers tilstand.
Hva er det med den?
- Har du ikke fortalt ham det? - Fortalt hva?
Jo, om pupillene. Oliver har ingen pupillerefleks.
Hva?
Hvorfor sier du ingenting?
- Hva har du sagt til foreldrene? - Ingenting ennå.
Men for helvete! Kom, nå!
God dag.
Jeg heter Esben og er nevrokirurg. Jeg har ansvaret for Olivers behandling.
- Var det du som ikke ville operere ham? - Ta det rolig og hør på legen.
Saken er den at vi gjerne vil undersøke Oliver litt.
Men dere kan vente på gangen.
Jeg forstår ikke. Undersøke hva? - Alex, du sa jo at alt så bra ut.
- Vi vil bare undersøke ham. - Det kan dere bare gjøre.
Det går fort. Dere kan sitte utenfor.
- Hvorfor får jeg ikke være her? - Vi går ut.
- Alex, hva er det som foregår? - Det tar bare et øyeblikk.
Nå venter vi utenfor.
- Det tar ikke lang tid. - Greit, det. Kom.
Kan jeg låne en lykt?
Takk.
- Er han registrert donor? - Ja, med samtykke fra pårørende.
- Det er fint av en så ung fyr. - Da må vi snakke med foreldrene.
Ja, blodtrykket er vanskelig å holde oppe.
- Nå går det litt fort. - Donasjonen må skje i dag.
Hadde du operert, som avtalt, hadde dette kanskje ikke skjedd.
Kanskje dere skal ta den samtalen en annen gang?
- Det virker litt forhastet. - Organene er ikke til meg.
- Vi bør respektere den avdødes ønsker. - Det fins andre hensyn å ta.
Venter vi for lenge, er ikke materialet brukbart.
- Jeg snakker med foreldrene. - Nei. Oliver var min pasient.
Du har ikke tatt ansvar for verken Oliver eller foreldrene.
Jeg har en bedre relasjon til dem enn deg.
Greit.
Da ringer jeg transplantasjonssenteret og spør hva de vil ha.
- Og Aïda, du blir med på samtalen. - Ok.
Ja...
Det ser dessverre ut til at Olivers tilstand er forverret.
Hvordan?
Det er ingen tegn på at hjernen lever når vi undersøker ham.
Så det er stor risiko for at Olivers hjerne er død.
Dessverre.
- Men du sa jo at det sto bra til. - Hva betyr det?
At hjernen ikke fungerer lenger fordi den ikke får blod.
- Men han puster jo. - Det er en respirator som puster for ham.
Og hjertet?
Det slår fremdeles fordi vi holder det i gang.
Men da lever han jo. Kroppen lever, er det ikke det du sier?
Teknisk sett lever kroppen, men...
... han kommer ikke til å våkne igjen.
Men kanskje han blir bedre om noen dager?
Han er jo ung.
- Han helbredes fort. - Har jeg sagt...?
- Jeg beklager, vi kan ikke gjøre mer. - Det er alltid noe man kan gjøre.
Så hva skjer nå?
Vi trenger ikke snakke om det nå...
- Om hva? - Vi kan vente litt.
Vi vil gjerne informere dere om at Oliver er registrert organdonor -
- med samtykke fra pårørende.
- Jeg forstår ikke. Hva betyr det? - "Donor"? Er det en syk spøk?
- Dere trenger ikke si ja til inngrepet. - Hvilket inngrep?
- Vil dere ikke vente litt? - Nei, jeg vil vite det.
Det er en operasjon der de henter ut -
- det biologiske materialet som kan brukes.
- "Materialet"? - Han kommer til å se pen ut.
De lukker igjen med plaster og kler på ham klærne.
- De kan jo ikke bare skjære i ham. - Har Oliver selv meldt seg?
Ja.
Hva gjør du?
- Det var jo Olivers ønske. - Ikke skriv under. Han er sønnen vår!
Jeg skriver ikke under.
Vi gjør en grundig hjernedødsundersøkelse for å påvise...
Ved minste tegn på liv går vi ikke videre med donasjonen.
Så det er fremdeles håp, med andre ord?
Det er det du sier, ikke sant?
Det kan jeg ikke utelukke.
- Jeg vil være med på undersøkelsen. - Den kan være litt...
- Og det vil Karl også. - Ja.
Det har dere jo rett til, men det anbefaler jeg ikke.
Han er der inne, det kjenner jeg på meg.
Oliver?
Oliver, hører du meg?
Oliver?
Oliver!
Jeg kontrollerer pupillerefleksene igjen, men nå med bevegelse.
Isvann.
Jeg spruter isvann i Olivers øregang for å påvirke balanserefleksen hans.
Nå foretar jeg smertestimulering på føttene.
Vær så god.
- Tar du hånden? - Ja.
- Unnskyld. - Hva?
Jeg skal bare...
En gang til. Bare ta i.
Ja... Åndedrett.
Vi kobler nå fra respiratoren for å se om Oliver kan puste selv.
Da tar vi tiden fra nå.
Du kan koble den til igjen.
Ja, den kliniske undersøkelsen bekrefter hjernedød.
Hva sa du til dem før undersøkelsen?
At hjernen ikke virker.
Jeg spør deg en gang til:
Hva sa du til dem?
- Det var en lang samtale... - Stopp.
Du ga foreldrene inntrykket av at det fantes håp.
- Jeg kan ikke ta håpet fra dem. - Hva tenker du på? Han er hjernedød.
Vi kan ikke vite hva som skjer, om han våkner...
Jo.
Jeg har sett flere hundre slike. De våkner aldri.
Har du hatt en hjernedød pasient før?
Nei.
Maken til arroganse.
Å tro at du vet bedre på dette området.
Det er dypt foruroligende.
Jobben vår er jo å være objektive i slike situasjoner!
- Jeg... - Du tviler på min fagkunnskap.
Du bryter avtaler med kolleger, og du lyver for de pårørende.
Er det noe mer du har glemt å fortelle?
Unnskyld, jeg har ikke helt vært meg selv i dag.
Hva slags lege er du?
Filmer du? Er du klar?
Jeg er klar, er du? Ok. En, to, tre, nå!
Kan dere holde opp!
Unnskyld. Jonas har tatt over avdelingens Instagram, så Birgitte ba...
Emilie, det bryr meg ikke.
- Kanskje vi kan filme ferdig senere? - Ja. Vi ses.
Er det noe nytt om Oliver?
Han er død.
Ah, nei.
Det er jo forferdelig. Hva skjedde? Går det greit?
I journalen beskylder du meg for å sende hjem en pasient med hjerneblødning.
- Jeg sier ikke at det var din skyld. - Hva sier du, da?
Det er vanskelig å forstå deg når du er så uklar.
Unnskyld, men jeg sier bare at...
Vi jobber på sykehus, og ting skjer...
Hvordan kan du mistenke noe alvorlig uten å gjøre noe med det?
- Nå er du urettferdig. - Uff da. Såret jeg følelsene dine?
Nei, men du sendte ham hjem etter at du hadde undersøkt ham.
- Da er det litt frekt... - Frekt?
At jeg krever et legefaglig minimum av deg?
Du er lege, Emilie. Ingen synes synd på deg.
Ikke jeg, ikke pasientene, ikke de pårørende. Ingen der ute.
Er dine følelser viktigere? Skal vi stoppe alt vi gjør og degge for deg?
Forstår du at vi ikke kan legge vekk alt for å passe på deg?
Pasientene gråter mindre enn du gjør.
Skjerp deg og slutt å syte!
Ok.
Jeg vil ikke se det.
Jeg forstår at det er vanskelig, men vi må ha et svar.
Hei, sjef.
- Få det vekk. - Camilla, de gjør bare jobben sin.
- Man må vel ikke donere alt? - Ikke snakk sånn om Oliver.
- Skal vi finne dere et rom? - Dere får ikke skjære i ham!
- Dere bestemmer. - Jeg nekter!
- Oliver ville donere alt. - Ja, men det vil ikke jeg.
- Det kan ikke bare du bestemme. - Hva?
Vi må også respektere Olivers vilje.
Hva sa jeg i går? At han var dårlig. Da ville ikke du høre etter.
- Jeg trodde at han var fyllesyk. - Er du dum? Han hadde vondt i hodet!
De sa i telefon at vi skulle vente. Var ikke du enig i det?
- Det er din skyld. - Det er ingen sin skyld.
Hold kjeften din. Du sa at han var helt fin.
Og nå er han død.
Var det ikke noe da du undersøkte ham som fikk deg til å tenke -
- at det kunne være hjerneblødning?
- Medisin er ingen eksakt vitenskap. - Det holder ikke.
Er du ikke lege, eller? Løper du ikke rundt i denne?
- Hva slags menneske er du? - Rolig nå!
Ikke rør meg. La meg være!
- Det skal jeg ikke, men du må roe deg. - Ja.
- Du har drept sønnen min, forstår du det? - Kutt ut.
- Er du fornøyd nå? - Camilla, stopp!
- Hører du? Du drepte sønnen min! - Slipp henne.
Han har sluppet deg.
- Går det bra? - Ja... Jeg har pasienter som venter.
Unnskyld, mannen min har smerter. Han har ventet i tre timer.
- Jeg har ikke tid. - Hallo? Gjør noe.
- Alex? - Ikke nå.
- Jo, nå. - Hva?
Hadde vi ikke en avtale?
- Om hva? - At du skulle skrive ut noen pasienter.
- Ikke uten å ha sett til dem. - Jeg foreslår Lone eller Christer.
Begge har det ganske bra og har sagt at de vil dra hjem.
Nå er du plutselig ikke så modig lenger.
- Unnskyld, jeg er bare stresset. - Send hjem Christer.
Nei, Lone. Christer.
- Alex, jeg... - Var det noe mer?
Ja. Det venter en pasient på mottaksseksjonen.
- Beklager at du måtte vente. - Det går bra.
- Jeg skal lyse deg litt i øynene. - Ok.
Se på meg.
- Skal jeg gjøre noe? - Ja, du...
- Du ser på meg og... - Ja.
... så peker du på hånden som beveger seg.
Jeg ser ikke at noen av dem beveger seg.
Nei, bra. Vi gjør noe annet.
Se på meg og strekk ut hendene, som meg.
Og så tar du på nesen med fingeren.
- Jeg kommer snart tilbake. - Ok.
Alex?
Hva er det?
Du?
Jeg har visst glemt å spise i dag.
Skal du ikke bare dra hjem?
Hva gjør politiet her?
Alex, politiet vil snakke med deg.
- Det passer ikke så bra nå. - Om hva?
- Kan vi snakke uforstyrret et sted? - Ja, dere kan sitte der inne.
Ja, ok.
Vi har forstått at du var involvert i en uheldig episode i dag.
- Var jeg? - Kan du fortelle hva som skjedde?
Jeg var ikke...
Når det er mange akuttpasienter og mye uerfarent personale, -
- er det vanskelig å vurdere.
Kan du være mer konkret?
Jeg har aldri oversett noe før.
Men det er likevel ikke greit at en pårørende truer en ansatt.
Det er uakseptabelt.
- Truer? - Var hun fysisk også, moren?
Nei, eller kanskje litt. Hun var sint.
Men angrep hun deg fysisk, Alexandra?
Vi har vitner som sier at hun grep tak i deg.
Vi må vite hva som skjedde for å kunne skrive rapport.
Hun har akkurat mistet sønnen sin. Jeg vil ikke...
Det kan dere ikke.
Men tenk om...
Tenk om det hun sa, stemmer?
Hva sa hun?
Ikke anmeld henne.
Hun har overfalt en lege. Det er klart vi må anmelde det.
Det var min skyld.
Det er min skyld.
Hallo? Unnskyld, har du tid nå?
Hallo?
Du...
Du.
Se på meg.
Pust.
Pent og rolig. Sånn, ja, pent og rolig.
Inn gjennom nesen, ut gjennom munnen.
Som å puste ut i et sugerør.
Ja. Sånn, ja.
Jeg henter vann til deg.
Her.
Takk.
Puh!
- Vil du ikke sette deg en stund? - Det går bra.
Hva gjør du her? Går det bra?
Jeg vil be dem om unnskyldning.
Hva tror du at de får ut av den unnskyldningen?
At det ikke var de som... Jeg vet ikke.
Nei. De får ikke noe ut av den.
Du stiller dem bare i en posisjon der de må gi deg noe -
- selv om de ikke vil.
Der er ikke de nå. Det er faktisk litt...
Selvopptatt.
Vi har styr på det.
- Kan jeg ikke bare få...? - Det er ikke de som skal tilgi deg.
- Kan vi gå inn? - Ja.
Hei. Dere har fått besøk.
- Kan jeg komme inn? - Ja.
- Vi er ikke kristne eller noe. - Vi kan snakke om hva dere vil.
Det var jeg som ba deg komme.
Det er vår sønn. Oliver.
De sier at det ikke er noe å gjøre, men det er det vel alltid?
Ja, det er jo en fin tanke...
... å tro at vi har kontrollen og makt over våre egne liv.
Men før eller senere må vi erkjenne at det ikke er sånn.
- Men kan du ikke be en bønn eller noe? - Kjære...
- Mirakler skjer jo, ikke sant? - Gi deg nå. Han har jo rett.
Oliver puster. Vi kan ikke bare gi opp.
Det er apparatene som puster for ham. Vi kan ikke gjøre noe for ham.
Hva tenker dere på akkurat nå?
Jeg tenker jo på Oliver og på ønsket hans.
Jeg føler meg bare så maktesløs.
Naturligvis gjør du det, du er jo moren hans.
Ja.
Det er smertefullt å akseptere.
For vi lever i en verden der vi har...
... kontroll over alt.
Nesten.
Det eneste vi ikke har kontroll over, er døden.
Det kan ikke engang legene hjelpe oss med.
Hva skal vi gjøre? Du må hjelpe oss.
Dere skal gjøre det dere alltid har gjort.
Dere skal elske ham.
Man slutter ikke å elske bare fordi noen er død.
Kjærligheten er sterkere enn døden.
Det er det som gjør oss til mennesker.
Det ligger også en aksept i det å elske.
Husk det.
Elsk ham.
Det første jeg gjør i morgen, er å anmelde deg.
Det var jeg som sendte Oliver hjem etter at jeg hadde undersøkt ham.
Jeg forstår det hvis du syns det var for dårlig. Det syns jeg.
Hvis du hørte den lyden, hva hadde du trodd kom rundt hjørnet?
Bare svar.
En hest.
Og hvorfor det?
- Fordi sånn høres en hest ut. - Ja, de fleste ville være enig i det.
- Jeg forstår ikke hvor du vil hen. - Det var en sebra.
Hvordan skulle du ha kunnet vite at Oliver var en sebra?
Tenk om jeg hadde hørt på Emilie og sendt ham til MR?
Hadde han levd nå?
Hva er sannsynligheten for at en 18-åring kommer inn med hjerneblødning?
1 til 3800.
Nettopp.
Du brukte skjønn. Det er ikke en feil.
Alle leger har en kirkegård.
Disse er til deg.
De er fra en pårørende.
KJÆRE ALEXANDRA HVA SKULLE VI HA GJORT UTEN DEG?
TAKK. VENNLIG HILSEN ANDERS (WINNIES SØNN)
Takk.
Tekst: Håkon J. Wikeland