Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DET ANDRA OFFRET
God morgon.
- God morgon. - God morgon, Esben.
Skål!
Du kanske borde...
- Jag har slutat amma, så jag fattar inte. - Det ligger utanför min expertis.
- Hörde jag inte dig i P1 i morse? - Jo.
- Du var bra. Väldigt saklig. - Tack.
Hej! Sorry, sorry, sorry.
Varför säger man "sorry" när man inte gjort nåt fel?
- Förlåt. - Otroligt!
- Vad heter du nu igen? - Emilie. Och Alex, visst?
- Ja. - Hej.
Är det du som har bakjouren på neurologen i dag? Jag har primärjouren.
Esben är neurokirurg där uppe. Deras omklädningsrum byggs om.
Okej, fuck. Förlåt, det visste jag inte.
- Jag går hit bort. - Det kunde ju inte du veta.
Nån Christian skulle ha bakjouren.
- Har du sett Christian i dag? - Nej.
- Så vem ska jag fråga om jag undrar nåt? - Fråga Birgitte, hon har koll.
- Min första gång som ensam i jouren. - Spännande.
Ja, spännande. Men också lite nervöst.
- Det går säkert bra. - Ha det så bra.
- Detsamma. - Ja, detsamma.
Du, skippa läppglansen.
- Annars tror folk att du är sjuksyrra. - Oj, okej. Såklart. Tack.
- God morgon, Trine. Är du i trombolysen? - Ja.
Toppen.
- Trombolysjouren, Alexandra. - Det är Aske från A22.
Jag har en Winnie här, 59 år. Sonen ringde för att hon lät konstig i telefon.
Hon har svårt att prata och är avdomnad på höger sida.
När var debuttidpunkten?
Svårt att säga, men hon mådde visst bra i går kväll.
Om det hände i natt har vi bråttom. Var är ni?
- Vi är tio minuter bort. - Bra. Kan du ge mig några värden?
Blodtrycket ligger på 180/80. Pulsen 99. Andningsfrekvensen 18. Blodsockret 6,2.
- Tack. Vi ses. - När kommer de?
Tio minuter. Det är en wake-up, så vi har max 30 minuter på oss.
- Och vad heter hon? - Winnie.
Journalsystemet ligger nere.
- Det är nog snart uppe igen. - Okej. Jag hoppar in i morgonmötet.
Visst. Alex, du behöver skriva ut några patienter.
- Nattpasset har visst lekt pensionat. - Det ska jag göra.
Vad är skillnaden mellan Gud och en läkare?
Gud vet mycket väl att han inte är läkare.
Ursäkta. En man i korridoren gör en massa konstiga Ijud. Bör han tittas till av nån?
- Han ska bara ha Klopoxid. - Klockan är åtta så nu börjar vi.
- Är det du, nu igen? - Christian är sjuk, som ni kanske märkt.
Det betyder att vi inte har nån bakjour här på morgonen.
Finns det nån som kan passa telefonen i ett par timmar?
Jag har varit här hela natten.
Jag är ensam på vårdavdelningen. Vem har primärjouren?
- Emma. - Emilie, men det var nära. Det är jag.
- Och hon har varit här i vad? Två veckor? - Det får jag lite ont i magen av.
- Jag kan ta den från klockan tio. - Då fattas det en bakjour i två timmar.
- Men herregud, det klarar väl Emilie. - Om Otto godkänner det så är jag nöjd.
Ottos godkännande ändrar inte det faktum att det blir ett väldigt instabilt pass.
- Så vad känner du att vi ska göra? - Jag "känner" inte så mycket på jobbet.
Men jag vill gärna veta om ni funderar på att anställa en specialistläkare till.
Vi kan inte sparka honom för att han är sjuk.
Nej, men det går ut över patienterna att han inte är här.
- Håller med. - Det är förstås inte bra.
Men avdelningen bör stötta sin kollega. Han har haft ett jobbigt år.
- Vad har hänt med Christian? - Det är en lång historia.
Ja, han pallade inte för trycket.
Han blev anmäld och det blev en stor process.
Nu avslutar vi diskussionsklubben. Det fattas en bakjour.
- Jag tar den. - Okej. Tack, Alex.
Är inte både trombolysjour och bakjour lite mycket?
- Det är Alex, så jag känner mig trygg. - Det fixar hon.
- Jag måste sticka. Ring om det är nåt. - Det ska jag göra.
- Ursäkta, nån har ringt efter mig. - Det var inte jag.
- Är du prästen? - Ja.
Vänd på den.
- God morgon, Kamal. - God morgon, chefen.
- Winnie Nielsen för trombolysbedömning. - Ja. Tack.
- Det var mig du pratade med. Nåt nytt? - Nej.
- Vad låg senaste blodtrycket på? - På 180/80.
- Äter hon blodförtunnande? - Sonen trodde inte det. Han är på väg.
- Så inget blodförtunnande? - Inte enligt honom.
Hej, Winnie. Jag heter Alex, jag är läkare.
Du har kommit in för att vi misstänker att du har fått en blodpropp i hjärnan.
Vi ska undersöka dig lite. Det går fort, men vi förklarar allt efteråt.
Nu tar jag av dig den här.
Winnie, kan du berätta hur gammal du är?
Bra. Kan du säga vilken månad det är nu?
Ja. Winnie, kan du titta på mig? Blunda.
Och så titta igen. Ja, det är bra.
Winnie, titta på min hand nu.
Ja. Bra.
Okej, bra. Winnie, nu lyfter jag på din arm.
Jag släpper den strax och då ska du hålla upp den medan jag räknar till fem.
Nu räknar jag. Ett, två, tre, fyra, fem. Ja, bra.
Nu gör vi samma sak med andra armen. Jag släpper och du håller upp den.
Ett, två... Ja, bra. Fint.
Känner du det här, Winnie? Ja, det gör lite ont.
Och det här...? Nej. Bra.
Fint. Kör till magnetröntgen.
Hej, Winnie. Vi kör dig till magnetröntgen och sen ses vi efteråt.
God morgon, Ragnar. Ta emot.
Ah, tack! Mina små godsaker.
- Du är värd dem. - Ett ögonblick...
Ja, det är Ragnar.
Ja. Men varför det?
Jag har sagt ett otal gånger att jag inte tänker täcka för er inkompetens.
Så är det bara. Tack, adjö.
Jag är så trött på akutmottagningen.
De skickar hit sina patienter på magnetröntgen -
- för att de inte orkar undersöka dem ordentligt. Tror ni de vet vad det kostar?
Det lovar jag att de inte gör. Defensiv medicin blir vårdens undergång.
Nu kommer bilderna.
- Stroke. Infarkt i vänster hjärnhalva. - Det stämmer överens med hennes afasi.
Det hände för tre till fyra timmar sedan. Vi måste behandla genast om vi ska hinna.
Hon väger nog 60 kilo, så 54 mg Actilyse.
5,4 mg ges som bolus, resten ges över 60 minuter, tack.
- Det stämmer ju. - Ja.
Här har vi en riktig läkare som inte tramsar.
Detsamma.
Ja, "hashtag MeToo".
- Det heter bara "MeToo". - Ja, ja, då säger vi så.
Alex? Jag har fortfarande ingen tillgång till hennes journal.
- Okej. - Det är helt hopplöst.
- Sonen sa att hon inte äter medicin. - Det håller inte i rätten. Så vad gör vi?
- Vi påbörjar behandling. - Det kan vi inte.
Vi måste vänta tills journalsystemet fungerar.
- Det hinner vi inte. - Ta emot!
Vad gör du? Det här är ett sjukhus, här kastar vi inte grejer.
Winnie, titta på mig lite. Kan du peka mot taket?
Bra. Tack.
Winnie, nu ska jag fråga dig nåt väldigt viktigt:
Äter du nån medicin? Ja? Eller nej?
Nej? Du äter ingen medicin?
Bra. - Då kan vi ge Actilyse.
- Neurologbakjouren. - Emilie här.
En 18-årig man fick huvudvärk i går. Jag är osäker på om han har nackstelhet.
- 5,4 mg Actilyse. - Vänta lite, jag är mitt i en trombolys.
- Är du säker? - Ja. Tack.
Då så, Emilie. Fortsätt, men prata långsamt.
Jag har svårt att bedöma det och skulle behöva handledning. På nian.
Okej, jag kommer.
- Jag går till Emilie. Tillbaka om fem. - Går du? Nu?
- Ring om det är nåt. - Ja.
Hej. Hur mås det här?
Hej.
Ursäkta? Kan du kolla hans medicin?
Jag fick veta att han skulle ha Klopoxid.
Det där skulle kunna vara epilepsi. Bara kolla det.
- God morgon. - God morgon, Elias.
- Säkert? - Ja.
God morgon. Jag heterAlexandra och är neurolog.
- Camilla. - Var det nåt akut?
- Vad menar du med "akut"? - Lugn, mamma.
Emilie ärAT-läkare här, så jag handleder henne.
- Så det här konstiga är inget allvarligt? - Du kan vara lugn.
Oliver har haft kraftig huvudvärk sedan i går.
Allt ser fint ut, såvitt jag kan se, men jag är osäker på om nacken är stel.
Det är lite svårt att bedöma, tycker jag.
- Det gör inte lika ont som i går. - Låt nu läkaren undersöka dig.
- Han har lite bråttom, för han fyller år. - Hur mycket fyller du?
- Arton. - Grattis! Stort.
- Hur känns det? - Helt okej.
- Har du feber? Mår du illa? - Inte alls, jag mår verkligen helt okej.
- Har du druckit mycket alkohol i dagarna? - Lite.
Du dricker ju inte särskilt mycket. - Det har inget med alkohol att göra.
- Oliver, titta på min näsa lite. - Ja.
Nu lyser jag dig lite i ögonen.
Tjusigt.
Titta på tippen. Håll nu huvudet stilla medan du följer den med ögonen.
- Bra. Såg du dubbelt nån gång? - Nej.
Håll ögonkontakt med mig och håll ut armarna åt sidorna.
Och så rör du näsan med ena handen. Bra. Och så andra.
Fint. Kan du fortsätta se mig i ögonen och snudda vid mitt finger med ditt?
Tut. Vad bra.
Då går vi över till britsen. Lägg dig med huvudet i den här änden.
At mitt håll .
- Ska jag inte ta av mig skorna? - Nej.
- Lägg dig ner så ordnar vi det sen. - Så där...
Jag undersöker din nacke nu, så slappna av. Jag håller i ditt huvud.
Bra. Och så säg till om det spänner eller gör ont.
Fint.
Då så. Kan vi åka hem nu?
Ja, det verkar vara vanlig migrän eller bakfylla.
- Är du säker? - Ja. Ni kan åka hem.
Han kan ta Panodil mot värken. Men kolla så att han inte blir illamående.
- Tack. Vilken lättnad! - Tack.
- Jag kommer nu. - Ingen magnetröntgen för säkerhets skull?
Då får du bara Ragnar på halsen. Det är onödigt.
- Jag är här nu. - Hennes blodtryck är 210/100.
- Stoppa behandlingen. Nåt i urinblåsan? - Nej.
Ge mig 20 mg Trandate, tack.
- Winnie? Mår du illa? - Ja.
- Har du ont i huvudet? - Ja.
- 20 mg Trandate. - Tack.
Såja, Winnie. Ja, det är inte roligt, vi förstår.
- Det var duktigt, Winnie. - Vatten, vatten.
- Vatten. - Ja, jag ska hämta vatten.
Vad är det som pågår där ute?
- Jag kollar det. - Tack.
Hon heter Winnie. Svara på var hon är!
- Svara nu! Hon heter Winnie! - Lugna dig.
Hallå, hallå. Är det du som är Winnies son?
- Jag heter Alexandra och är läkare. - Anders.
- Vet du var hon är? - Följ med.
De vägrade berätta för mig. Hon lät så konstig i telefon.
- Jag ska berätta. - Mår hon okej?
Din mamma fick en blodpropp i natt, men hon mår okej.
Vi vårdar henne nu och behandlingen ser ut att fungera.
Betyder det att...? Kommer hon...?
Vill du prata med henne? Jag tror att hon blir glad att se dig.
Bra. Följ med mig.
Här ärAnders, Winnies son.
Hej, Anders. Kom in. - Winnie, nu kommer Ånders.
- Trombolysjouren. Alexandra. - Hej, det är Christina.
Åge på 82 år klagar över stickningar i fingrarna.
Han mår inte så bra. Han har diabetes.
- När började symptomen? - För några dagar sedan, säger han.
Okej. Det låter som en mindre blodpropp, men det är tyvärr för sent för trombolys.
Men skicka honom till neurologen så tittar de på honom.
- Då gör vi det. Vad är dina initialer? - AD.
- Okej, tack. Hej. - Tack. Hej.
- Alex, har du tid i två sekunder? - Ja...
Är det inte lite tidigt för mig att klara mig ensam?
Det går jättebra för dig.
Tack, men du sa att jag skulle säga till om jag kände...
Det finns inte tid för känslor just nu, det låter lite självupptaget.
Du är här för patienternas skull, kom ihåg det.
Jo, det är det jag försöker vara.
Du klarar det. Jag vet det.
Hjälp! - Oliver?
Hjälp! Han bara föll ihop.
- Vi behöver hjälp! Rött larm! - Ålex, vad ska jag göra?
Under huvudet. - Camilla, backa undan.
- Oliver? - Oliver? Oliver?
- 5 mg Stesolid. - Vad händer?
Vi behöver plats för att jobba.
- Jag behöver en säng! - En säng!
- En säng och syrgas! - Jag fixar det.
- Sidoläge! - Akta dig!
- Sorry, sorry, sorry. - Vakna, Emilie!
Förlåt.
- Här kommer en säng. - Kör honom till MR nu!
- Vart kör ni honom? - Till magnetröntgen för att få veta mer.
- Vad är det med honom? - Han är väl omhändertagen.
- Du kan inte bara gå. - Jag kommer tillbaka. Jag lovar.
Jag kommer tillbaka.
- Lämna mig inte! - Vänta här.
Det är en hjärnhinneblödning.
- Kan man stoppa den med coiling, Ragnar? - Den sortens blödning?
Det är omöjligt.
- Ragnar... - Jag föreslår en operation.
Risken för ruptur är för stor. Coiling låter som den bästa lösningen.
Det är omöjligt.
Esben, hur stor är risken?
Det är 80 % risk att blödningen förvärras vid en operation. Då dör han.
Men 20 % chans att du kan stoppa den?
Kanske bara femton.
Alternativet är koma resten av livet.
- Eller att han vaknar med hjärnskada. - Det kan vi inte säga nåt om i nuläget.
Enligt min bedömning är prognosen godare om han inte opereras.
Okej. Då skriver jag bara i journalen att du inte vill operera honom.
Det handlar inte om att jag inte vill, utan...
Han är 18 år.
- Vi gör ett försök. - Bra.
Bra.
Jag går in till Birgitte. Kom när du är redo.
Ja.
- Här är telefonen. - Fint.
Vi har samlats för en snabb genomgång av den kritiska händelse ni just upplevt.
Vi är här för att skapa förståelse och inte för att skuldbelägga.
Okej?
Jag ska på ett möte om fem minuter, men den tiden borde räcka.
Alex, vill du återge din upplevelse av förloppet?
Jag blev ditkallad omkring kl. 8.15.
Huvudvärkspatient. Jag skickade hem honom, då vi inte fann indikationer på nåt akut.
- Så du tog emot patienten? - Nej, Emilie.
Så unga läkare bör inte ta emot neurologpatienter.
- Säger du att det var mitt fel? - Nej.
Nu låter vi bli att skuldbelägga.
Vi återkommer strax till din upplevelse. Jag lovar.
- Alex, vill du fortsätta? - Ja.
- Han kom tillbaka en stund senare. - Hur lång stund?
Högst tio minuter. Vi ropade "rött larm" och då det blev det hektiskt.
Ja, och jag kände att det blev obehaglig stämning -
- och att folk var otrevliga mot varann. Det var inte så roligt.
- Det kan verka okänsligt, men... - Så kan det bli när det måste gå snabbt.
Jag är övertygad om att alla gjorde sitt bästa.
Stackars pojke.
Jag ringde ju bakjouren. Vad mer kunde jag ha gjort?
Det är ju helt normalt att AT-läkare gör den första bedömningen.
Och Alex undersökte väl honom när det uppstod tvivel?
- Ja. - Och då fanns det inga indikationer?
Nej. Om jag hade sett nåt, hade jag skickat honom på MR.
- Nej, fuck, alltså... - Såja.
Det fanns inga tecken när han kom in. Jag undersökte honom ju också.
Jag är bara säker på att jag sa till dig att...
Att vad?
Ingenting. Jag är inte riktigt säker. Jag kommer inte ihåg. Förlåt.
- Emilie, du är så duktig. - Ja, jätteduktig.
- Är det nåt mer du vill dela med dig av? - Nej, det är bra.
Då avslutar vi. Tiden är också slut, men det var bra att kunna reda ut det här.
Tack. - Alex?
Kan du inte ta en kopp kaffe med Emilie?
Det var alldeles mjöligt.
- Hur mår Oliver? - De ska operera honom nu.
- Tror du att han vaknar? - Det tror jag. Han är ung.
Och hjärnan är väldigt plastisk just där.
Jag trodde att prognosen för hjärnblödningar var dålig.
- Dör man inte så blir man hjärnskadad. - Det beror på typ och lokalisation.
Jag vet att det inte var nåns fel, men jag tycker att vi borde skickat honom på MR.
Emilie, vi kan inte skicka alla huvudvärkspatienter på MR.
Men tänk om hans liv hade kunnat räddas då?
- Men nu är han ju inte död. - Nej, tack.
Finns det inga tecken så finns det inga tecken.
- Hej, Hanne. Är inte du ledig? - Nån blev sjuk.
Men det fanns det ju.
Fanns vad?
Det var ju det jag sa till dig.
Jag ville bara inte säga nåt inför de andra. Nackstelheten.
- Nej, det sa du inget om. - Jo, det var därför jag kallade dit dig.
Nej, du kallade dit mig för att du inte visste hur man undersöker nackstelhet.
Nej, jag ringde för att jag hade upptäckt nackstelhet. Det skrev jag i journalen.
- Har du inte sett det? - Nej, det har jag inte hunnit.
Men jag sa ju det, både i telefon och i undersökningsrummet.
Oliver mår inte bättre av att jag läser i journalen.
Han behöver främst rätt behandling, och hans anhöriga behöver oss.
- Men det är... - Jag måste gå.
Visst.
Trombolysjouren. Alexandra.
SÖK PATIENT NAMN/PERSONNUMMER:
Emilie Svendsen, läkare Akut huvudvärk.
OBS!! Nackstelhet, MISSTANKE OM HJÄRNBLÖDNING.
Ansvarig läkare Alexandra Demir bekräftar ej nackstelhet.
Oliver Stiig Winther skickades hem avAlexandra Demir.
- Alex? - Vadå?
Du lovade mig en utskrivning.
Ja. Jag ska bara till kirurgavdelningen, sen kollar jag på det.
Okej.
- Hur går det? - Fint. Han ska opereras nu.
Vad bra.
Vad händer?
- Vi ska inte operera. - Varför inte?
Risken för ruptur är för stor, precis som jag bedömde förut.
- Kom vi inte överens om att det var bäst? - Jag kan inte, säger jag.
Om blödningen hade upptäckts lite tidigare, så kanske, men...
- Vem tog emot honom? - En AT-läkare, men jag...
Han föll ihop kort därefter.
När började symptomen?
Mamman ringde sjukvårdsupplysningen i går, så det fanns nog varningstecken.
- Uppenbarligen. - Det förändrar inget.
Nej, men om han kommit in i går hade vi inte haft den här situationen.
Det handlar ju om minuter vid den här sortens blödning.
Vad... Men för helvete!
Bör jag veta nåt mer innan jag hämtar mamman?
- Det här känns helt meningslöst. - Esben, bör jag veta nåt mer?
Han ligger i koma. Nu får vi se om han vaknar.
Om den pojken dör... så är det inte mitt fel.
- Han vaknar säkert. - Nu har jag sagt det.
Så vill föräldrarna processa, nämn inte mitt namn. Förstår du?
Varför skulle de vilja det?
Vet du vad det kostar att gå i parterapi?
- Vi har nog betalat 46 000. - Du skojar!
Trine? Var är föräldrarna?
Mamman sitter i samtalsrummet.
- Svindyrt. - Det kostade mig några extra pass.
- Hallå, andra hållet! - Jag glömde mobilen.
- Camilla. Hej igen. - Hej.
- Kommer Olivers pappa? - Ja, han är på väg.
- Ska vi vänta tills han kommer? - Nej, jag vill veta vad som händer.
Då så. Sätt dig.
Så här är det: Oliver har fått en allvarlig hjärnblödning.
Jag har talat med neurokirurgen och de har valt att inte operera.
De lägger honom just nu i ett rum på intensiven.
Behövdes det inte nån operation?
Kirurgen ansåg att risken var för stor. Det kunde försämra hans tillstånd.
- Så nu ligger han i koma. - I koma? Vad betyder det?
Det betyder att han är stabil.
Så nu väntar vi bara på att han ska vakna.
Han sa i går att han hade ont i huvudet.
- Jag visste att nåt var fel. - Han verkade ju pigg och glad.
Men han är mitt barn och sånt märker man.
Du kunde inte ha vetat. Jag upptäckte ju inte heller nåt misstänkt.
- Det var bara det jag ville säga. - Men det...
Tack.
Hej, jag kommer med Olivers mamma Camilla.
Hej, jag heter Aïda. Jag är intensivvårdssjuksköterska.
Du får gärna sätta dig hos honom, om du vill.
Säg bara till om det är nåt du behöver. Kirurgen kommer snart.
Han är upptagen med en annan operation just nu.
- Kommer du från neurologen? - Ja, det var jag som...
Jag ville bara följa med henne upp. Jag heter Alex.
Okej. Esben är på väg och då tar han över.
- Ja, vad fint. - Tack.
Hör han mig?
Du kan prata med honom i korta och enkla meningar.
Förklara för honom vad du gör. Till exempel:
Nu flyttar jag på din arm.
Nu smeker jag din panna.
All beröring är bra.
Och så kan du kalla lugnt på honom och säga att han ska komma tillbaka.
Sjunga hans älsklingssånger. Kanske berätta varför han ligger på sjukhus.
Och varför ligger han på sjukhus?
Jag tror att Esben, kirurgen, vill gå igenom allt med dig.
Varför är det min son som ligger där?
Förlåt, jag tycker bara att det är så orättvist.
Det förstår jag verkligen.
Vi försökte bli med barn i många år.
De sa att jag skulle glömma det, att det var nåt fel på mina äggledare.
Men jag ville det så gärna.
Så vi gav upp. Men så plötsligt...
...så kom han.
Han är vårt lilla mirakel.
Ja...
Säg bara till om det är nåt.
Går du?
Ja. Men jag kommer tillbaka och tittar till er sen.
Det skulle jag uppskatta.
Sms:a mig när pappan kommer.
Ja, det blir nog bra.
Han klarar sig fint själv. Då får ni ändra i schemat.
Det är åt skogen med mig. Jag kan inte ens torka mig själv i rumpan.
- Mamma, doktorn är här. - Jag måste sluta. Hej då.
- Hej, Winnie. Hur mår du? - Inte ska ni bekymra er om mig.
- Det gör jag i alla fall. - Du är snäll.
Kan du le lite åt mig?
Det är stor skillnad nu. Kan du svälja?
- Är det lite svårt? - Ja, lite.
Det kan det vara, om vissa nerver har skadats. Kan du säga så här?
Ka-ka. Pa-pa. Ta-ta.
- "Ka-ka. Pa-pa. Ta-ta." - Snyggt!
Förlåt mig för mitt beteende förut.
Jag var bara... Jag blev så rädd.
- Det förstår jag. - Vi har ju bara varandra.
- Det är bara vi, mamma och jag. - Jag är väl inte död!
- Mamma, det här är inte roligt. - Inte än.
Vet du om hon får några varaktiga men av det här?
- Om hon blir normal igen? - "Normal"?
Det är för tidigt att säga, men jag är väldigt optimistisk.
Det var bara det att i telefon, när jag ringde henne, så lät hon så...
...underlig. Hon var helt...
Ursäkta.
- Jag blev bara så jävla rädd. - Du, det är helt okej.
Det hände ju väldigt plötsligt. Självklart blev du rädd.
Sjuksköterskan sa att vore det inte för dig så hade hon...
- Du räddade hennes liv. - Jag gjorde bara mitt jobb.
Tack!
OLIVERS PAPPA HAR KOMMIT.
- Jag måste gå nu, men det ser bra ut. - Tack.
Min lilla älskling.
Hej. Var är föräldrarna?
Hon gick och hämtade honom. Pappan hittade inte.
- Hur är det med Oliver? - Blodtrycket har svängt lite.
Var är Esben?
Han opererar fortfarande, men han var nästan klar när jag ringde.
När kollade du pupillerna senast?
Jag kollar dem en gång i timmen.
Är det lite lugnt i trombolysen i dag?
Vad är det som händer?
Alex?
Pupillerna reagerar inte på Ijus.
- Är han diabetiker? - Alex...
Jag hade en patient i djup koma en gång som visade sig...
- Jag hämtar föräldrarna. - Nej, vänta!
- Föräldrarna vill nog få veta genast. - Han borde ju inte ens ligga här.
Vad menar du med det?
Tänk om jag missade nåt när jag undersökte honom?
Det är inte viktigt att prata om det just nu.
Men du måste ju berätta det för dem.
Hej.
- Hej. - Hej.
Välkomna tillbaka.
Hej. Olivers pappa Karl.
- Alex. Specialistläkare. - Jag är här igen, älskling.
- Hej. - Hej. Jag tar fram en stol åt dig.
- Tack. - Varsågod.
Vilken massa apparater.
Jag går och hämtar Esben. Vänta här.
Har det hänt nåt medan jag var borta?
- Jag kom bara för att säga hej. - Tack.
Och så har pappa också kommit.
Hör han vad vi säger?
Ja, vi ska prata som vanligt med honom.
Men sover han eller ligger han i koma?
- Kan inte du rätta till täcket? - Jo.
Bara släta till det.
Såja. Nu slätade pappa till täcket. Känns det bättre?
De har inte sagt nåt om när han vaknar?
- Det ordnar sig, älskling. - Karl, kan du inte ta av dig mössan?
- Esben är nästan klar. - Ja, jag ska bara...
- Kirurgen är på väg. - Tack.
- Ja? - Oliver är registrerad organdonator.
Du måste komma. Esben är fortfarande inte här och nu måste föräldrarna få veta.
- Är du där? - Ja.
Jag kommer nu.
Det tar högst tio minuter, sen kommer jag.
Det gör ingenting. Bra.
- Hej. - Hej, Alex.
Jag tänkte bara se hur det är med Oliver.
- Hur går det där inne? - Pappan är här. Vi ger dem en stund.
- Jag blev ombedd att skynda mig. - Hur gör vi nu?
- Med vad? - Med Olivers tillstånd.
Vad är det med det?
- Har du inte berättat för honom? - Berättat vad?
Jo, om hans pupiller. Oliver har ingen pupillreflex.
Vadå?
Vad fan säger du ingenting för?
- Vad har du sagt till föräldrarna? - Ingenting ännu.
Men för helvete... - Kom, nu!
Hej.
Jag heter Esben och är neurokirurg. Jag har ansvarat för Olivers behandling.
- Var det du som inte ville operera honom? - Lugn och lyssna på läkaren.
Saken är den att vi gärna vill undersöka Oliver lite.
Men ni kan bara vänta i korridoren.
Jag förstår inte. Undersöka vad? - Alex, du sa ju att allt såg bra ut.
- Vi vill bara undersöka honom. - Jo, men det går bra.
Det går fort. Ni får sitta här utanför.
- Varför får jag inte vara kvar? - Kom, vi går ut.
- Alex, vad är det som pågår? - Det tar bara ett ögonblick.
Nu väntar vi utanför.
- Det dröjer inte så länge. - Bra. - Kom.
Får jag låna en ficklampa?
Tack.
- Är han registrerad organdonator? - Ja, med de anhörigas samtycke.
- Det är fint av en så ung kille. - Så vi måste prata med föräldrarna.
Ja, för blodtrycket är svårt att upprätthålla.
- Nu går det lite fort. - Donationen måste ske senast i dag.
Om du hade opererat, som vi bestämde, hade det här kanske inte hänt.
Det samtalet kanske ni ska ta en annan gång?
- Det verkar lite förhastat. - Organen är inte till mig.
- Vi bör respektera den avlidnes önskan. - Det finns annat att ta hänsyn till.
Väntar vi för länge blir materialet oanvändbart.
- Jag pratar med föräldrarna. - Nej. Oliver var min patient.
Du har inte tagit ansvar för vare sig Oliver eller föräldrarna.
Jag har en bättre relation till dem än du.
Visst.
Då ringer jag transplantationscentrum och hör vad de vill ha.
- Och Aïda, du följer med till samtalet. - Okej.
Ja...
Det ser tyvärr ut som om Olivers tillstånd har förvärrats.
Hur då?
Det finns inga tecken på att hjärnan lever när vi undersöker honom.
Så risken är stor att Olivers hjärna är död.
Tyvärr.
- Men du sa ju att han mådde bra. - Vad betyder det?
Att hjärnan inte fungerar längre. Det kommer inget blod till den.
- Men han andas ju. - Det är en respirator som andas åt honom.
Och hjärtat?
Det slår fortfarande därför att vi håller igång det.
Men då lever han ju. Hans kropp lever, är det inte det du säger?
I princip lever hans kropp fortfarande, men...
...han kommer inte att vakna upp igen.
Men han kanske mår bättre om några dagar?
Han är ju ung.
- Han läker fort. - Har jag sagt...?
- Jag beklagar, vi kan inte göra mer. - Det finns alltid nåt man kan göra.
Så vad händer nu?
Vi behöver inte prata om det nu, men...
- Om vad? - Vi kan vänta lite.
Vi vill gärna informera er om att Oliver är registrerad organdonator -
- med de anhörigas samtycke.
- Jag förstår inte. Vad betyder det? - "Donator"? Är det ett sjukt skämt?
- Ni behöver inte säga ja till ingreppet. - Vilket ingrepp?
- Vill ni inte vänta lite? - Nej, jag vill veta.
Det är en operation där man tillvaratar -
- det biologiska material som kan användas.
- "Material"? - Han kommer att se fin ut.
De stänger igen honom och sätter på hans kläder.
- De kan ju inte bara skära i honom. - Har Oliver själv anmält sig?
Ja.
Vad gör du?
- Det var ju Olivers önskan. - Skriv inte bara på, han är vår son!
Jag skriver inte på.
Vi gör en grundlig hjärndödsundersökning för att fastställa...
Vid minsta tecken på liv går vi inte vidare med donationen.
Så det finns fortfarande hopp, med andra ord?
Det är det du menar, eller hur?
Det kan jag naturligtvis inte utesluta.
- Jag vill vara med vid undersökningen. - Den kan bli lite...
- Och det vill Karl också. - Ja.
Det har ni förstås rätt att vara, men jag rekommenderar det inte.
Han finns där inne nånstans, jag känner det.
Oliver?
Oliver, hör du mig?
Oliver?
Oliver!
Jag kontrollerar pupillreflexerna igen, men nu med rörelse.
Isvatten.
Jag sprutar isvatten i Olivers hörselgång för att påverka hans balansreflex.
Nu gör jag en smärtstimulering av fötterna.
Varsågod.
- Tar du handen? - Ja.
- Ursäkta. - Vad?
Jag ska bara...
En gång till. Tryck hårdare.
Ja... Andning.
Vi kopplar nu bort respiratorn för att se om Oliver kan andas själv.
Då börjar vi ta tid nu.
Du kan koppla på den igen.
Ja, den kliniska undersökningen bekräftar hjärndöd.
Vad sa du till dem före undersökningen?
Att hans hjärna inte fungerar.
Jag frågar dig en gång till:
Vad sa du till dem?
- Det var ett långt samtal... - Sluta.
Du gav föräldrarna intrycket att det fanns hopp.
- Jag kan inte ta hoppet ifrån dem. - Hur fan tänkte du? Han är hjärndöd.
Vi vet ju inte vad som ska ske. Vi vet inte om han vaknar igen.
Jo, vi vet.
Jag har sett hundratals såna patienter. De vaknar aldrig.
Har du haft en hjärndöd patient nån gång?
Nej.
Vilken otrolig arrogans.
Att tro att du vet bättre när det gäller det här.
Det är djupt, djupt oroväckande.
Vårt jobb är för helvete att vara objektiva i såna här situationer!
- Jag... - Du ifrågasätter mitt yrkeskunnande.
Du sviker dina kollegor och du Ijuger för de anhöriga.
Finns det nåt mer du har glömt att berätta?
Förlåt, jag har inte riktigt varit mig själv i dag.
Vad är du för en läkare?
Filmar du? Är du beredd?
Jag är beredd, är du? Okej. Ett, två, tre, nu!
Kan ni lägga av med det där?
Förlåt. Jonas har tagit över avdelningens Instagram, så Birgitte bad...
Jag skiter i det, Emilie.
- Vi kanske ska filma klart senare. - Ja. Vi ses.
Vet du nåt mer om Oliver?
Han är död.
Ah, nej.
Det är ju förfärligt. Vad hände? Hur mår du?
Sluta. I journalen anklagar du mig för att skicka hem en patient med hjärnblödning.
- Jag säger inte att det var ditt fel. - Vad säger du, då?
Det är svårt att förstå dig när du bara svamlar.
Förlåt, men jag säger bara att...
Vi jobbar på ett sjukhus där saker sker...
Hur kan du misstänka nåt så allvarligt, men inte göra nåt åt det?
- Nu är du inte särskilt rättvis. - Oj, har jag sårat dina känslor?
Nej, men det var du som skickade hem honom efter att du själv hade undersökt honom.
- Då är det lite magstarkt att... - Magstarkt?
Att jag kräver en yrkesmässig miniminivå av dig?
Du är läkare, Emilie. Ingen tycker synd om dig.
Inte jag, inte patienterna, inte de anhöriga. Ingen där ute.
Är dina känslor viktigast? Ska vi stoppa allt vi gör och pyssla om dig lite?
Fattar du att vi inte kan sluta jobba för att passa upp på dig?
Våra patienter lipar mindre än vad du gör.
Skärp dig och sluta gnälla!
Okej.
Jag vill inte se det.
Jag förstår att det är svårt, men vi behöver ett svar.
Hej, chefen.
- Ta bort det. - Camilla, de gör bara sitt jobb.
- Man måste väl inte donera allt? - Prata inte på det sättet om Oliver.
- Ska vi gå in i ett rum? - Ni skär inte i min son!
- Ni bestämmer. - Jag vägrar!
- Oliver ville donera allt. - Ja, men det vill inte jag.
- Det är inget som bara du bestämmer. - Vad?
Vi måste också respektera Olivers vilja.
Vad sa jag i går? Att han mådde dåligt. Det ville inte du lyssna på.
- Jag trodde att han var bakfull. - Är du dum? Han hade huvudvärk!
De sa i telefon att vi skulle vänta. Höll du inte med om det?
- Det är ditt fel. - Det är ingens fel.
Du ska bara hålla käften. Du sa att han mådde bra.
Och nu är han död.
Fanns det inget i morse som gjorde att du tänkte -
- att det skulle kunna vara hjärnblödning?
- Medicin är ingen absolut vetenskap. - Det duger inte.
Är du inte läkare, eller? Svassar du inte runt i den här?
- Vad är du för en människa? - Lugn. Lugn!
Rör inte mig. Låt bli att röra mig!
- Jag ska inte, men du måste lugna dig. - Ja.
- Du har dödat min son, fattar du det? - Sluta.
- Är du nöjd nu? - Camilla, sluta!
- Hör du vad jag säger? Du dödade min son. - Släpp henne.
Han har släppt nu. Såja.
- Är allt okej? - Ja... Jag har patienter som väntar.
Ursäkta, min man har ont. Han har väntat i tre timmar.
- Jag har inte tid. - Hallå? Gör nåt.
- Alex? - Inte nu.
- Jo, nu. - Vad?
Kom vi inte överens om en sak?
- Om vad? - Att du skulle skriva ut några patienter.
- Inte utan att ha träffat dem. - Jag föreslår Lone eller Christer.
Båda två mår någorlunda och har sagt att de vill åka hem.
Nu är du plötsligt inte så kaxig, eller vad?
- Förlåt, jag är bara stressad. - Skicka hem Christer.
Nej, Lone. Christer.
- Alex, jag... - Var det nåt mer?
Ja. Det väntar en patient på mottagningen.
- Förlåt att du har fått vänta. - Helt okej.
- Jag ska lysa dig lite i ögonen. - Okej.
Titta bara på mig.
- Ska jag göra nåt? - Ja, du...
- Du tittar på mig och... - Ja.
...så pekar du på den hand som rör sig.
Jag kan inte se att nån av dem rör sig.
Nej, bra. Vi gör nåt annat.
Titta på mig och sträck ut händerna, som jag.
Och så rör du vid näsan med fingret.
- Jag kommer strax tillbaka. - Okej.
Alex?
Vad är det?
Du?
Jag har nog bara glömt att äta i dag.
Ska du inte bara åka hem, gumman?
Vad gör polisen här?
Alex, polisen vill tala med dig.
- Det är en lite illa vald tidpunkt. - Om vad?
- Kan vi tala ostört nånstans? - Ja, ni kan sitta där inne.
Ja, okej.
Vi har förstått att du var involverad i en lite olycklig händelse i dag.
- Var jag? - Kan du berätta vad som hände?
Jag var inte...
När det är många akutpatienter och mycket oerfaren personal -
- är det svårt att göra bedömningar.
Kan du vara mer specifik?
Jag har aldrig missat nåt förr. Aldrig.
Men det är ju ändå förkastligt att en anhörig hotar en anställd.
Det är oacceptabelt.
- Hotar? - Var hon fysisk också, mamman?
Nej, eller kanske lite. Hon var arg.
Men angrep hon dig fysiskt, Alexandra?
Vi har vittnen som säger att hon tog tag i dig.
Vi måste veta exakt vad som hände, annars kan vi inte skriva en rapport.
Hon har precis förlorat sin son. Jag vill inte...
Ni får inte.
Men tänk om...
Tänk om det hon sa stämmer?
Vad sa hon?
Skriv ingen rapport.
Hon har överfallit en läkare. Naturligtvis måste vi skriva en rapport.
Det var mitt eget fel.
Det är mitt fel.
Hallå? Ursäkta, har du tid nu?
Hallå?
Du...
Du.
Se på mig.
Andas.
Lugnt och fint. Såja, lugnt och fint.
In genom näsan, ut genom munnen.
Som att du blåser ut genom ett sugrör.
Ja. Såja.
Jag hämtar lite vatten åt dig.
Här.
Tack.
Puh!
- Ska du inte sitta ner en stund? - Det går bra.
Vad gör du här? Är allt som det ska?
Jag vill be dem om ursäkt.
Vad tror du att de får ut av den ursäkten?
Att det inte var de som... Jag vet inte.
Nej. De får inte ut nånting av den.
Du sätter dem bara i en sits där de måste ge dig nåt -
- även om de inte vill.
De är inte där just nu. Det är faktiskt lite...
...självupptaget.
Vi har allt under kontroll här.
- Kan jag inte bara få...? - Det är inte de som ska förlåta dig.
- Kan vi gå in? - Ja.
Hej. Ni har fått besök.
- Får jag komma in? - Ja.
- Vi är inte kristna eller nåt. - Vi kan prata om vad ni vill.
Det var jag som bad dig att komma.
Här är vår son. Oliver.
De säger att det inte finns mer att göra, men det finns det väl alltid?
Ja, det är ju en fin tanke...
...att tro att vi har kontrollen och makten över våra egna liv.
Men förr eller senare är vi tvungna att medge att det inte är så.
- Men kan du inte be en bön eller nåt? - Älskling...
- Mirakel sker ju, inte sant? - Sluta nu, älskling, han har ju rätt.
Oliver andas. Vi kan inte bara ge upp.
Det är apparaterna som andas åt honom. Det finns inget mer vi kan göra.
Vad tänker ni på just nu?
Jag tänker ju på Oliver, och på hans önskan.
Jag känner mig bara så vanmäktig.
Naturligtvis gör du det, du är ju hans mor.
Ja.
Det är smärtsamt att acceptera.
För vi lever i en värld där vi har...
...kontroll över allt.
Nästan.
Det enda vi inte har kontroll över är döden.
Inte ens läkarna kan hjälpa oss med det.
Vad ska vi göra? Du måste hjälpa oss.
Ni ska göra det ni har alltid har gjort.
Ni ska älska honom.
Man slutar inte älska bara för att någon är död.
Kärleken är starkare än döden.
Det är det som gör oss till människor.
Att älska innebär också en form av acceptans.
Kom ihåg det.
Älska honom.
Det första jag gör i morgon är att anmäla dig.
Det var jag som skickade hem Oliver efter att jag hade undersökt honom.
Jag förstår om du anser att det var ett dåligt beslut. Det anser jag själv.
Om du hörde det Ijudet, vad skulle du förvänta dig att se runt hörnet?
Svara, bara.
En häst.
Och varför det?
- Därför att en häst låter så. - Ja, de flesta skulle hålla med om det.
- Jag förstår inte vart du vill komma. - Det var en zebra.
Hur skulle du ha kunnat veta att Oliver var en zebra?
Tänk om jag hade lyssnat på Emilie och skickat honom på MR?
Hade han levt nu?
Vad är sannolikheten för att en 18-åring kommer in med hjärnblödning?
En på 3 800.
Precis.
Du gjorde en bedömning. Det är inte ett fel.
Alla läkare har en kyrkogård.
De här är till dig.
De är från en anhörig.
KÄRAALEXANDRA VAD SKULLE VI HA GJORT UTAN DIG?
TACK VÄNLIGEN ÅNDERS (WINNIES SON)
Tack.
Översättning: Annika Yberg Svensk Medietext