Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Den enda sanna upptäcktsresan
är att inte besöka främmande länder,
utan att se genom en annans ögon.
Marcel Proust
Detta är ett av de äldsta exemplen på konst
som det finns register över.
I dessa magiskt-religiösa grottmålningar,
våra förfäder ville lämna ett register över det mesta
karaktäristiska händelser i deras liv:
jakt, död, sex.
Vi kan också ofta hitta deras handavtryck,
ett slags dåtidens "jag var här".
Dessa män och kvinnor var nomader,
grottmålningarna ett sätt att berätta sin historia
och förblir eviga fram till idag.
Jag har alltid varit väldigt nyfiken på världen.
Den nyfikenheten ledde till att jag blev en icke-konformist.
När du inte kan anpassa dig till verkligheten,
du kämpar så att verkligheten anpassar sig till dig.
Det är därför jag tycker att filmskapande är spännande.
Tryck på rec, vare sig det är på en professionell kamera eller en mobil,
är svårt att slå.
Livet är film, bara väntar på att någon ska fånga det.
Filma och sedan leka med bilderna
som ett barn som leker med lego,
bygga något nytt med samma bitar,
är min anledning till att vara.
Jag flyttade till Madrid för två år sedan för att uppfylla
min dröm om att bli filmregissör.
Tillsammans med min kompis Edu,
Jag ägnar mina dagar åt att skriva våra filmer och serier
med blind tro på att de kommer att produceras.
Ibland kan det vara så frustrerande.
Jag känner mig lite vilsen.
Jag undrar ofta om allt det här är värt det,
eller om jag borde göra något som kan hjälpa människor.
Jag jämför mig med mina kamrater.
De flesta har fasta jobb, bolån.
Vissa har redan barn. Nu är det en film.
Jag nöjer mig med grunderna.
Jag har det jag behöver för att skapa.
Tak över huvudet, mat, pengar att gå ut då och då,
gå på bio eller köp en bok.
De i min generation som lever ett händelselöst liv
kan njuta av måttlig lycka.
Jag avundas den förmågan att anpassa mig,
men jag kunde inte gå upp varje morgon med vetskapen
min dag blir densamma som igår och dagen efter.
Detta förde tankarna till min farfar, Antonio,
en gatuborre och hemlös tills han gifte sig.
Jag kan inte få honom ur tankarna.
När bara ett barn,
han gick hundratals mil genom Spanien med sin far för att klara sig.
Den väg som märkte honom mest
var från Valencia till Pyrenéerna i Aragon.
Farfar tillbringade några år med att skriva sina memoarer,
men sluta för att minnena gjorde honom upprörd
och han kunde aldrig fortsätta.
Jag ringde honom och föreslog att vi kunde ta
samma väg till Pyrenéerna,
men 75 år senare.
Jag hoppas kunna återfå minnena som är fångade i hans sinne
och kanske hjälpa honom att skriva klart sin bok.
Jag vill återfånga spänningen med att ta upp en kamera
och filmar spontant med samma känsla
Jag kände när jag var liten och gick ut
med min pappas videokamera.
Det är för övrigt samma kamera som filmar mig nu.
Min farfar älskar idén. Han är riktigt exalterad.
Jag har ropat in Edu och min syster Carla för att göra mig sällskap.
ROCA KVARTAL
Och... action!
Den 8 mars 1940,
på 51 El Cid Street,
i Albacete,
Sebastiana föder en pojke.
Jag är den där lilla pojken: Antonio Castaño Balboa, son till
Manuel och Sebastiana. Den som skriver den här historien.
- Redo för resan? - Ja, sir.
Helt klar.
Kort efter krigets slut,
det var inget annat än elände överallt
för de som inte har något.
Men det fanns inget annat val än att fortsätta på något sätt.
Mina föräldrar lämnade Albacete för att de inte hade något där.
De fick höra att de skulle ha det bättre i Valencia.
Du kan föreställa dig hur svårt det måste vara att röra sig
till en plats där du inte känner någon och inte har någonstans att bo.
På den tiden, Turia flodbädd
var fullt av familjer som bodde nära bankerna
och under broarna.
De hade ingenstans att tvätta kläder
eller göra sina grundläggande behov.
Vi flyttade dit och min pappa försörjde sig
letar efter metallskrot.
Under tiden skötte min mammas jobb om mig.
Det blev fler och fler svårigheter
och mina föräldrar började ro,
tills min mamma en dag gick när jag bara var två.
På domstolens beslut fick jag stanna hos min far.
Jag träffade aldrig någon av mina nära släktingar.
Min enda familj var alltid min far.
Vi fortsatte med våra liv, bara vi två.
Han tog mig överallt med sig till fots.
Så fort han tjänade lite pengar,
det första han gjorde var att köpa något att äta till mig.
Vissa dagar blev han hungrig, men jag hade alltid mat.
Min far delade in Valencia i områden och dagar
för insamling av metallskrot,
som han sedan fortsatte med att sälja.
Rutterna varade från en dag till en vecka
när vi gick över 50 mil.
Min far försökte försörja sig hur han än kunde,
gör något annat än att stjäla.
Men ändå var man tvungen att hålla utkik efter civilgardet.
Jag såg dem misshandla min far för att han tigger på gatan.
Man kan säga att de tyckte om att göra det.
På eftermiddagarna lekte jag med andra barn.
När det var dags att äta gick de iväg med sina familjer
och jag gick och la mig med min far där vi hade skydd den natten.
- Nej, inte den. - Inga?
- Det är inte så kallt. - Ja, men...
- Det är inte kallt. - Den här har inga ärmar.
- Det spelar ingen roll. - Vad frun vill.
Undan.
Vad är det här?
- De kommer att bli skrynkliga. - OK.
Hitåt...
Jag kommer att göra det till slut.
- Det är inte så här heller. - Låt mig.
- Så är det. - Gjort.
För helvete!
Klart och dammat.
Hej! Vad är det?
- Allt bra? - Ska vi åka?
- Vi åker direkt. - Allt bra?
- Bra. - Nervös?
När jag fyllde åtta,
alla mina vänner tog sin första nattvard.
Men inte jag, jag hade inga pengar,
inte ens att köpa kostymen.
Efter ett tag, eftersom min far aldrig bosatte sig någonstans
och gillade inte att vara på ett ställe för länge,
han bestämde att vi skulle gå och söka arbete i Pamplona.
Nej, självklart inte!
Vad vi inte visste då var precis som när Columbus
gick på jakt efter Ostindien och upptäckte Amerika,
vi skulle hamna på en helt annan plats.
KONSTEN ATT ANALITERATER
- Nu? - Men titta på mig, berätta det för mig.
Så hur som helst, min far bestämde sig för att åka till Tortosa,
och eftersom jag alltid åkte dit han gjorde,
åkte vi till Tortosa med ett godståg.
Så snart...
- Som fripassagerare? - Som fripassagerare.
Så fort vi klättrade ombord,
vi tog den sista vagnen där det fanns en vaktlåda,
och det var där vi gömde oss utan att någon såg oss.
Det var så vi kom till Tortosa.
Vi tog tåget från Valencia och kom fram till Tortosa
klockan nio på kvällen.
Vi kom hit,
du kunde höra ljudet av festligheter:
gevärsbanor, karuseller, tombolor,
det var dans och allt.
Ville du inte åka på en tur?
Mig?
Hur skulle jag kunna åka på en
tur om vi inte hade pengar till det?
I den här delen av sin bok berättar han hur de sov
på en stenbänk i parken medan du lyssnar
till sångerna som kommer från mässan.
Han minns särskilt en låt: Sombrero en mano.
Jag tror att vi hittade samma stenbänk på nätet
och sången.
Och min far sa: "Vi ska sova här."
På just den här bänken.
Han satte sig upp precis som jag är
nu, och jag la mig på hans högra sida.
Hur sov du på bänken?
- Mig? Här. - Visa mig. Hur?
Så här. Jag la mig så här.
Hitåt.
- Är det lika bekvämt? - Samma.
Den har samma fjädrar och allt.
Och en viskoelastisk madrass.
Jisses. Skulle du tro det?
Lyssna, musiken.
Tycker om det!
Vi har till och med musiken.
De gör det medvetet.
De såg mig.
- Vad är det? - Hur gjorde de det?
Hade du på dig den?
Det är låten de sjöng här på mässan.
När vi lämnade Tortosa började vi gå
mot Pamplona, ​​korsar stigar och vägar
och allt som behövdes.
Vi var vana vid att gå i många dagar åt gången,
men vi hade aldrig tillryggalagt en så lång sträcka.
Vägarna vi reste ner för nu var nya för oss.
Landskapen, annorlunda.
Människorna, olika.
Världen hade blivit en mycket större plats för mig.
Vi måste ha gått så i ungefär en månad eller så.
BUSSTATION
Vi anlände på natten.
Eftersom busstationen inte hade portar då,
vi gick in och slog oss ner för natten.
- Var sov du? - På den sidan.
Okej, berätta historien, farfar. Titta på mig.
Tittar du på dig?
Det är det. Bara en sekund.
Så berätta historien för mig.
Som om du berättade det för någon.
"Vi vaknade i Barbastro." Varsågod. Närhelst du är redo.
Min pappa och jag vaknade upp i Barbastro
och gick på en gata
medan min far stannade för att fråga folk.
De sa till honom att det kunde finnas arbete i Alquézar.
Så vi tog vägen till Alquézar.
Eftersom vi inte hade ett specifikt ställe att gå,
vi strövade omkring.
Går genom livet, letar efter näring.
När vi nådde Alquézar knackade vi på några dörrar
för att se om någon kan hjälpa oss.
De sa till oss att vi kanske skulle hitta jobb
i några byar längre fram.
Jag vet inte om det var på grund av vårt utseende,
men det är märkligt att i varje by
de sa alltid samma sak till oss: det fanns inget arbete,
men vi skulle hitta några i nästa by.
Efteråt dock
vi nådde en annan by och de sa detsamma.
Vi packade en sorts ryggsäck, var och en av oss hade en säck knuten med snöre
att bära lite kläder i den
och proviant för att laga en måltid,
men det var allt.
Vi har flera fodral med kläder, kameran, linser, ett stativ,
radiomikrofoner, medicin, lite mat, en skottkärra,
en dator, hårddiskar,
ett bord och stolar, en brolly,
en brandsläckare och mycket vatten.
Jag glömde packa vattentäta kläder.
Min far bar en kam, en rakhyvel,
rakkräm, rakborsten...
Vi skulle tvätta
där det fanns vatten i ravinen.
Vi tvättade inte för mycket för att inte bli förkylda.
Om vi ​​gick längs denna väg och natten föll,
vi skulle sova under ett träd genom att täcka oss.
Ibland, om det inte var under ett träd, skulle vi hitta en sluttning
och täck sluttningen så här med grenar.
Och så skulle vi sova under grenarna.
- Som indianer? - Precis som indianer.
Att gå för med sig problem och stunder av glädje.
Du kan stöta på något och säga "Wow, det är så trevligt."
Saker händer med personen som går genom livet.
Ingenting händer med den som inte gör det.
Efter att ha gått från Alquézar nådde vi Colungo.
Tja, det här är komplicerat.
Gode ​​Herre.
Det här är tufft.
Hur lyckades farfar Manolo och jag nå dit?
Farfar Manolo rörde sig som...
Han rörde sig som...
de gamarna du ser cirkla ovanför.
De vet inte om de ska landa här eller där.
Titta så högt gamarna flyger. Titta, där uppe.
De cirklar runt för att se om de kan se en kyckling.
Var är ni, gamar?
Det fanns ingen destination. Inte ens han visste det.
Allt han visste var att vi var tvungna att "hålla oss före, oavsett vad."
Låt oss se om vi hittar något här, låt oss se om vi hittar något där.
Och vi hittade verkligen alltid något, käre Herre.
Det är något som borde ha planerats tillbaka i Valencia.
- Skulle det bli en film? - Du slår vad.
Hur många miljoner?
Hur många?
Hur mycket pengar för att göra filmen?
- Minst två. - Två miljoner euro?
Vi förstår väl. Vi får det och det är det.
Vi får pengarna var de än är.
Vi rånar en bank om det behövs.
Men bära en mask eller inte? Obeväpnad?
Obeväpnad. Vi kommer åtminstone att bli kända på det sättet.
Säker. Du säger: "Vem tror du att du är?
Kom igen, lämna över pengarna."
Och så kan vi använda den för att göra en ordentlig film.
Werner Herzog.
Vad heter boken?
Att gå i is.
- Vet du vad det handlar om? - Nej, det gör jag inte.
Den här killen är en filmregissör som jag gillar
som gick från München, i Tyskland, till Paris.
- Det är många mil. - Säker.
Och han skrev en bok om att gå över bergen,
precis som du med din far, men han var ensam.
Det var 74.
Han gav ut denna bok.
Jag berättar för honom ett liknande fall som hans eget för att uppmuntra honom att fortsätta skriva.
Titta på honom.
Han ser halvt galen ut.
Vad tror du att bio är till för?
- Vad är den till för? - Vad tror du det är till för?
Vad det alltid har varit för: så folk följer med,
de blir underhållna, de lär sig något.
Det dyker upp massor av saker på skärmen,
saker man kan lära sig av och som hjälper
lära dig deras mening.
Bio är inte som en vaxdocka.
När ni båda reste, tyckte ni inte
att det liknade något i en film?
Nej, för det fanns inga filmer
som speglade det vi gjorde.
Vilken typ av film var din?
Du vet, vår film...
handlade om ett par människor som drev omkring.
Vilken genre var din film? Handling?
Vår?
Det handlade mer om svält
än om handling!
Om att vara glupsk!
Riktigt, riktigt glupsk.
Idag är mycket viktigt, vi kommer äntligen till
en av de mest spännande delarna av min farfars memoarer.
En svår aspekt med att göra den här dokumentären
är att han inte har några bilder från då.
Så jag känner ansvar för att vara först
att skildra denna resa.
Är radiomikrofonmottagaren på?
- Ja. - OK.
Vi hittade en plats med några av de bästa vyerna
av Betorz i bergen,
den stad där min farfar har de flesta och finaste minnen.
Låt oss se stöveln, Kevin.
En röra.
Det är en del av äventyret.
Jag är förvånad just nu.
Jag kan inte sluta tänka
att vi var helt galna
att resa längs dessa vägar upp i bergen.
För det här är otroligt.
Om du berättar för någon
att vi gjorde detta, kommer de inte att tro dig.
Men det är sant.
Jag kunde inte ens föreställa mig det, och nu...
Jag inser att det är fullständigt vansinne.
Helt galen.
Men se, det var så det var.
Jag kommer aldrig att kunna radera det minnet.
Minnet av den resan eller den här heller.
En film är aldrig sig lik när man ser den igen.
Samma som en plats när du återbesöker den,
eftersom du är en annan person varje gång du gör det.
Vi kan aldrig göra samma resa som han gjorde,
men jag nöjer mig med att han kan återuppleva historien,
även om det bara är en gång till.
Vi tog en stig från Colungo.
Jag minns inte om det var några timmar eller några dagar.
Egentligen brydde vi oss inte för vi hade ingen brådska.
Vi gick tills det kändes rätt för oss.
Det var december 1949 och vi hade gått i två månader.
Vi följde stigen tills vi såg några hus där uppe
och bestämde sig för att ta en titt.
Det var en kvinna som tittade bort i fjärran,
blockerar solen med en hand.
När hon såg oss komma blev hon förvånad.
Hon började prata med min pappa och sa medan hon tittade på mig:
"Vi skulle klara oss med en liten herde som han
att ta hand om lammen."
En gång hade hon visat mig alla lammen, barnen,
och små djur, sa jag till min far:
"Jag stannar här."
Så de föreslog min far att jag skulle stanna där
och han kunde gå och arbeta för släktingar i en annan by.
Efter alla ansträngningar som det hade tagit oss,
min far funderade över det och bestämde sig för att låta mig stanna i Betorz.
Och så skildes vi åt för första gången i vårt liv.
Mercedes var en av döttrarna i den familjen.
Vi kom i kontakt med hennes son, Jesús,
som fortfarande äger huset där han togs in.
- Jesus! - Hej, hur mår du?
Du ser bra ut.
Hur går resan?
- Bra. - Bra? Det är bra.
- Vi är äntligen här. - Stor.
- Kom du ihåg området...? - Väl...
Mer än vad jag åt till frukost!
Nåväl, här är vi.
Jag väntade på dig.
Jag sa att vi skulle komma hit tidigare, men...
Inga bekymmer.
Vi tillbringade natten i Colungo...
- Åh, stannade du i Colungo? - Ja.
Varje dag går vi från en plats till en annan.
Vill du gå uppför vägen eller stigen? Vi kan göra båda.
Vad du än vill.
- Det spelar ingen roll. - Som du vill.
Du är guiden här.
Här fanns en fontän.
Ja, på den stigen fanns det en
där de samlade vatten i en kanna.
Det är torrt nu, det har inte regnat mycket i år.
Det fanns en tvättplats, ett drickskärl.
Förr strömmade vatten ut...
Det här är skolan.
Skolan förstås.
Jag kan föreställa mig läraren på den sidan.
Det är som att jag kan se henne. Ja, sir.
Vad lärde du dig här?
Vad lärde jag mig? Katekes...
mer än något annat.
Jag kunde fortfarande inte läsa och skriva mycket.
Jag var åtta när jag började och
jag hade nästan inte gått i skolan.
Det lilla jag lärde mig var här.
Kyrkan.
Jag minns fortfarande
låten av sången din mor sjöng på nattvardsdagen.
Där borta. Hon var där borta, vi var här.
Det slutade långsamt, sådär.
Din mamma kom, din pappa kom...
Hela familjen kom.
Som de andra familjerna.
Vi samlades och vi tre tog nattvarden:
Antonio, Juan Antonio och Laurea.
Det fanns inga andra barn som kunde ta nattvarden.
Varför tog du det inte i Valencia?
För att min pappa inte hade några pengar för att köpa en kostym till mig.
Eftersom han inte hade ett öre...
Jag tog det i en by...
men eftersom jag inte hade en kostym... Han hade inget.
Så jag tog det inte i Valencia.
De där barndomsminnena är
tydligare än saker du gjorde som vuxen.
Mitt minne kanske sviker mig...
men jag minns det tydligt.
Något annat?
Det är det.
De tre familjerna samlades här.
Min far, som bodde på någon krog,
tog med mig en liten flaska anisette,
den sorten med en ört i,
och en sedel på 25 peseta.
Det var hans present till mig den dagen.
Efteråt gick vi och åt hos dig.
Samma sak, hela familjen.
De var en familj, slutet på historien.
Vi firade som alla andra.
Underbar.
Förväntar du dig att jag inte kommer ihåg det?
Det var det första stället jag sov när jag kom hit.
Det fanns en krubba, ett
halmloft och jag sov där.
Jag var trevlig och varm tack vare två tjurar som var här.
Som baby Jesus?
Exakt. Ganska mycket.
Jag var så glad över att vara där,
det var en säng, samma som en säng.
Jag skulle lägga grammofonen...
Jag brukade lägga den här.
Jag skulle vrida handtaget.
De skulle komma hit för att dansa på söndagen.
Söndagen därpå gick grammofonen till ett annat hus.
Hade du kul?
Jag hade en fantastisk tid. Jag hade aldrig haft det så bra.
Jag har alltid trott att din mamma var ett riktigt helgon.
Så bra.
Du behöver bara titta på henne. Titta på hennes ansikte.
De säger att vi ser likadana ut.
Ansiktet, utseendet, inte resten.
Vad du än säger, men jag tycker att ni ser likadana ut.
Ännu mer när hon var lite yngre.
Jag blev förtjust i den där familjen som om den vore min egen,
och vice versa.
Mercedes tog hand om mig mest.
Hon blev som en sorts mamma för mig.
Du kan inte föreställa dig hur bra jag kände att vara i en familj,
utan att behöva vandra planlöst.
Att veta att varje dag när natten föll,
Jag hade en säng att sova i, mat...
För mig var det en stor glädje.
Jag skulle gå till skolan på morgonen och sedan ta hand om djuren,
och efter det lekte jag med de andra barnen.
Jag minns att strax efter att jag kom hit,
mormor hörde att jag var täckt av loppor,
så hon tog mig till köket och mellan Isabel och sig själv
de gav mig en så bra skrubbning att min hud lyste.
Jag tackade dem med tårar i ögonen.
Från och med då kände jag att mina dagar av elände och elände var över.
- Hej. - Vad är det? Vad är det?
- Hur är resan? - Förbered middagen, jag kommer.
- Äter du middag? - Nej.
Hur är resan?
Bra, inga klagomål än så länge.
Likaväl. Hur är det med filmningen?
- Det går bra. -Är det?
- Det går bra. -Bra.
Hur hanterar Kevin det?
- Fantastiskt. - Är han?
Vi får se senare... Det har varit strålande hittills.
Sedan måste de redigera filmen senare.
Säker. Så ni mår bra allihop?
- Hur är det med dig? - Jag är bra.
Okej.
Jag tror att vi är på väg tillbaka på tisdag.
Okej då.
- Okej. - Mycket kärlek!
Likaledes.
- Hejdå. - Hejdå.
Jag hade bott i Betorz i nästan ett år
när min far dök upp i byn med en skottkärra.
Han hade fixat klart vägen
och kom för att leta efter mig så att vi kunde vara på väg.
När jag såg skottkärran fick jag en knut i magen.
Jag kom ihåg att jag sov utomhus,
svårigheterna vi hade lidit på vägen.
Jag ville aldrig lämna,
så familjen gömde mig i ett av rummen.
Jag hörde dem diskutera det där nere.
Min far förstod att de älskade mig, men det gjorde han också,
och han var min far och skulle inte gå utan mig.
Nu låtsas vi att du försöker välja mellan
stanna här eller, vända sig om
och titta dit, gå tillbaka på vägen igen.
Utan att titta på kameran eller oss, vad vi vill att du ska
göra är att titta tveksamt på huset, sedan på skottkärran.
Du ser tillbaka på huset. Sedan skottkärran.
- Vi vill att du gör det. - OK.
Bra.
Okej, titta på huset.
Vänd dig nu till skottkärran.
Titta nu på huset igen.
Igen. Och nu skottkärran.
Gå fram till skottkärran,
ta den och gå ner dit.
Han lyckades till slut övertyga dem.
Jag sa adjö till Campos,
de tio andra familjerna som bor i Betorz, och läraren.
Vi grät alla våra ögon.
Då hade ingen telefon, så när du sa hejdå
det var för alltid.
När jag lämnade Betorz,
Jag kände mig inte bra någonstans.
Jag ville åka till Valencia, oavsett vad.
Och jag kunde inte gå själv, annars hade jag gjort det.
Min far och jag nådde Sarratillo,
där vi båda fick jobb på en bondgård.
Det visar sig att ägaren av huset
var väldigt snål, hon ransonerade alltid maten
för hon brukade säga:
"Med gammalt bröd och sur vinäger håller du ett hus igång."
Och jag sa: "Du ransonerar det, men jag ska se till att jag får extra."
Jag följde kattens exempel.
Moggyn hade lärt sig att öppna ett skåp,
ta en bit bacon,
och springa ner för trappan.
Och jag tänkte:
"Låt oss se vad katten gör idag."
Så jag tog tillfället i akt att öppna
skåpsdörren precis som katten,
tog en god skiva bacon
och började skrika, "Katten! Katten!"
Och sedan turades katten och jag om att stjäla lite.
Vi slutade tjänstgöra i det huset efter några månader
och gick till en annan plats.
Tillbaka till promenaden igen. Går alltid.
Jag började fundera
att min far inte visste vart vi var på väg
och namnet Pamplona förekom aldrig på skyltarna.
Vi parkerar i San Hipólito och
går sedan så långt som till Alastrué.
- Kommer de att vänta på oss där? - Ja.
Med blåsband.
Min far fick arbete som herde i Ballabriga
och de tog mig upp till Alastrué.
- Alastrué. - Det var där jag var.
- I norr. - Ingen aning om hur länge.
- I fem, sex månader... - Wow, fantastiskt.
- En säsong. - Du måste säga det för att tro det.
- Det finns två hus där. - Två, eller hur.
- Det är allt. - En är...
Casa Baylé.
- Det är vårt, där vi bodde. - Verkligen?
Min mamma kom ner för att bo i det här huset.
Vilken slump.
Kan vi inte ta oss dit i skåpbilen?
Nej, det är en grusväg med massor av gropar.
Och vad är det närmaste vi kan komma området?
Nedför detta spår, genom skogen.
Det finns en barriär i floden, efter det måste du gå till fots.
Hur länge till fots?
Över en och en halv timme, ännu längre till Alastrué.
- Ja? - Två timmar dit.
Jisses.
Okej, barn.
Jag skulle kunna ge dig en lift dit någon annan gång.
Den här stackars killen, Alejandro, känner inte till att filma människor
kommer alltid att säga ja när någon erbjuder sig att hjälpa.
En månad senare dök vi upp igen för en tur
till Alastrué i sin SUV.
Alejandro hade rätt när han sa:
"Du kommer aldrig att klara dig i den där skåpbilen."
Se upp, en ström.
Jag tror att en liten pojke som bor i Alastrué är som...
som om du tog tag i honom
och klubbade honom över huvudet. Slutet på historien.
Det är som om han inte existerade.
Livet där
var grundläggande och lite till.
Inte ens gamarna gick upp dit, och där var jag
upptäcka nya gränser!
Jag var en liten pojke
som anpassade sig till var jag än var.
Jag hade inga vänner, jag hade inte...
Jag hade ingenstans att leka med någon.
Jag var själv.
Vad synd.
Hur som helst... så är livet.
Livet går vidare.
Men livet är över här i det här...
på denna plats.
En dag kom min pappa till Alastrué så att vi kunde åka
med min chef för att ta några grisar till Aínsa.
Vi laddade och gav oss iväg.
Om din pappa plötsligt var här
hos oss nu, vad skulle du säga?
Jag skulle säga till min far:
Vad hade du tänkt dig att komma till dessa platser?
Som om du vore hjärnlös.
Och han svarade: "Tja, förr i tiden
du var tvungen att försörja dig,
så vi kom hit."
Det är allt han skulle säga.
Ännu ett galet avsnitt.
En som började i Betorz och slutade i Alastrué.
En av de många galna saker min far gjorde på den här resan.
Tror du att din pappa var arg?
Nej, min far var inte arg.
Jag önskar att han hade varit arg,
för då hade jag bara låst in honom på asylen.
Det han saknade var tillgivenhet.
Om han hade varit arg skulle han ha lidit mindre.
I slutet av dagen,
Jag led inte alls vid hans sida.
Han såg alltid ut efter mig.
När han gick, skulle han säga:
"Se upp för den stenen, kom närmare här,
ge mig din hand...".
Om alla hade varit lika arga som han,
det kan ha varit annorlunda.
Han var ingen dålig människa alls.
Alla gör vad de kan.
Säker. Han gjorde vad han kunde.
Detta är den sista bilden på videokamerabandet.
Jag har tagit honom till denna utkiksplats
med fantastisk utsikt över floden Cinca
och bergen sett från Aínsa.
Detta var det sista han såg som barn,
den längsta punkten de nådde efter att ha lämnat Valencia till fots.
Det var också det sista han skrev i sina memoarer.
Det finns inga fler sidor.
När vi nådde Aínsa och såg bergen,
Jag såg att jag var längre hemifrån än någonsin.
Det verkade massivt, som en enorm stenmur,
och jag tänkte att vi inte kunde gå längre.
Jag kunde inte sluta tänka på att åka tillbaka till Valencia
och fortsatte att säga till min far:
"Låt oss åka till Valencia, låt oss åka till Valencia."
Till slut gav han upp och sa:
"Okej, då åker vi till Valencia."
Och vi åkte tillbaka till Valencia.
Det var då jag insåg att min far
hade låtit mig bestämma för första gången i hela mitt liv.
Jag vet inte hur filmen ska fortsätta,
så för tillfället har jag bestämt mig för att tona till svart.
Jag skulle älska att min farfar sa i sina memoarer
att vi filmade den här dokumentären.
Jag vet inte om han kommer att avsluta dem en dag.
Det är inte längre viktigt för mig.
Efter denna resa,
Jag vill förstå vad som hände
mellan den pojken
driver runt med sin pappa och mig,
personen som nu gör en film.
Jag försökte sortera hundratals
av familjefoton och videor.
Detta är den första bilden någonsin på min farfar.
Han är 13.
Han ser glad, nöjd ut.
Som en miniatyrversion av en man, medan nu
han är som ett stort barn.
Han var redan förman då,
snart var han den som gav sin far arbete.
Gör sin militärtjänst.
Mina morföräldrars bröllopsdag.
När min farbror Antonio föddes.
När min mamma föddes.
Min farbror Raúl...
Hans heliga nattvard.
Min moster och farbrors bröllop.
Mina föräldrars bröllop.
- Vart vill du åka? - Till bion.
Vänta, jag vill filma.
Fortsätta.
Fortsätta! Fortsätta! Fortsätta!
Kom igen, pappa, jag vill filma barnet.
Jag filmade henne innan.
I början frågade jag
om film tjänar ett syfte.
Att ge sig ut på denna resa, redigera den här filmen,
Jag insåg att det var min farfar som gav mig den passionen
Jag har alltid haft inuti,
den uthålliga andan att skjuta skottkärran,
att gå vidare utan att veta vart.
Han avslöjar den styrkan genom att gå.
Jag gör det genom att filma.
Werner Herzog sa att film är analfabeternas konst.
Alla kan inte läsa och skriva,
men alla kan se en film,
oavsett klass, eller var de befinner sig i världen.
På bio är tid och rum suddiga
och kan samexistera i en annan verklighet.
Och det är i den verkligheten vi kan förstå
vad som händer med oss ​​som människor.
För mig kommer min farfar från det förflutna.
Och för honom kommer jag från framtiden.
Vi hittade ett gemensamt utrymme på bio för att berätta vår historia.
Bio är en spegel som kan reflektera
vårt förflutna och vår nutid.
Vi känner oss mindre ensamma när vi vet att det finns andra
ställer sig samma frågor.
Det är konsten att skulptera i tiden.
Den fångar nuet, men den är evig.
Som de liv som nomaderna målade på grottväggar
så de skulle förbli där för evigt, och år senare,
hittas av oss.
KONSTEN ATT ANALITERATER
Är det trevligt?
MIN FARFAR OCH HANS FAR FORTSATT BO TILLSAMMANS
HAN ÅTERFÖRENS MED SIN MAMMA VID 24 OCH DE SEPARAS ALDRIG IGEN
Det är verkligen en kyss!
DEDIKERAD TILL MANUEL CASTAÑO
FÖR ATT DU TRYCKTE PÅ TRILLBÅREN SOM FÖR OSS ALLA HIT
Fortsätt, oavsett vad.
Jag fortsätter att segla
Med denna glada låt
Om jag visste vart jag skulle
Jag skulle inte ha lämnat stadsdelen Roca
Men min pappa insisterade
På väg till Pamplona
Och några timmar senare gick vi vilse i det här området.
KONSTEN ATT ANALITERATER
[SUBTITULA'M]