Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vi må tenke på det som en uventet utfordring
og bare kjøre på.
Ja, det er ikke unikt
for yrket vårt.
Det gjelder mennesker over hele verden.
Så vi må fortsette å utfordre omstendighetene.
Det er alt vi kan gjøre.
Men på den annen side,
vil jeg at ting skal bli som før.
Jeg får det til å høres ut som en evighet siden.
Jeg håper på
å opptre foran et publikum,
slik vi pleide å gjøre før.
Vi må komme oss gjennom dette, og derfor må vi gjøre det nå.
Dette er skikkelig hardt arbeid.
Vi hadde mistet så mye.
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Ærlig talt føles det veldig usikkert.
Da jeg først hørte om det, tenkte jeg: "Det går ikke."
Jeg testet positivt.
Som om fremtiden min ble revet bort.
Dette var første gang
vi ikke visste hva vi skulle gjøre.
Det var så mye vi måtte gjøre.
Vi gjør det igjen på konsertdagen.
Vil du at vi skal dø?
Hvem skal vi opptre for?
Det er kjempeglatt!
Det var derfor vi ville ha et svært lokale.
Det var store justeringer på veien.
-Det er sprøtt! -Vi gjør vårt beste.
Maks konsentrasjon.
Leverer musikken vår.
Vi er alltid på vakt.
Skal vi på direkten?
La meg sjekke monitoren igjen.
Det er meningsfullt, for det skjer én gang.
Om vi stopper underveis, er det uansett…
Det er dette rockeband gjør.
Jeg må gjøre dette.
Takk!
Kom igjen, alle sammen!
Tre, to, én, hopp!
Dette var nok første gang i mitt liv
at jeg ikke visste
hva jeg kunne gjøre.
Da vi opptrådte i Australia,
tenkte jeg:
"Kan vi fullføre turneen?"
Idet koronaviruset spredte seg,
følte jeg en massiv frykt.
Alt jeg ville gjøre
ble tatt fra meg.
Det ble erklært unntakstilstand i april.
Vi kunne ikke engang gå ut av huset
i dagevis.
Jeg følte meg plutselig utestengt fra verden.
Som om jeg ble kastet inn i et rom.
Det var i beste fall en sjelden opplevelse,
og i verste fall… Vel, det var det verste.
Det var starten på en slik tid.
La oss begynne.
Kom igjen!
Vi snakket om det er noe vi kan gjøre.
Taka var den første
som kom på idéen.
Det var ingenting å gjøre, og jeg kjedet meg.
Det var slik det begynte.
Jeg ville også få noen til å smile.
Ja, vi ville lage noe gøy.
Først skulle vi filme det selv.
Styre det med fjernkontroll, liksom.
Vi snakket ikke om
hvordan de andre bandmedlemmene forberedte seg.
Hva enn vi filmet, ble lastet opp.
DET VAR SÅ BRA! ALLE VAR SÅ MORSOMME!
SÅ BRA! JEG FIKK ENERGI TIL Å FORTSETTE!
Men det var vi som tjente
mest fra det.
Jeg likte virkelig å lage de videoene.
Det var lenge siden
jeg sist spilte bass. Det var kjempemorsomt!
ONE OK ROCK-GITARIST TORU SMITTET AV KORONAVIRUSET
Toru ringte meg plutselig en dag.
Jeg kunne ikke ta telefonen.
Jeg tenkte: "Hvorfor ringte Toru meg?"
Jeg var urolig.
Jeg ville vite om noe hadde skjedd.
Jeg ble sliten av treningen i hele dag.
Jeg la meg tidligere enn vanlig. Rundt midnatt
ble jeg fryktelig kald.
Jeg hadde høy feber rundt midnatt
som fortsatte til morgengry.
Derfor dro jeg på sykehuset. Det var slik det begynte.
Jeg ringte Mr. Yamashita,
og sa at jeg testet positivt.
Jeg kunne ikke forlate sykehusrommet,
ikke ett skritt.
Sykepleieren brukte verneutstyr. Jeg så bare øynene hennes.
Det ga meg tid til å tenke på mange ting.
EKTE BILDE
Jeg kunne ikke tro at det skjedde meg.
Jeg vil aldri ende opp der igjen.
ZOZOMARINE STADION
Har dere direktestrømmet en konsert før?
Nei, aldri.
Vanligvis er det publikum som utgjør konsertene våre.
Ved å være på samme sted
skaper vi et symbiotisk forhold
der vi bygger på de store øyeblikkene i en konsert.
Jeg kunne ikke se for meg en konsert uten publikum.
Jeg trodde ikke det var mulig til å begynne med.
Men jeg ville opptre live.
Frustrasjonen bygde seg opp, og jeg hadde for mye å tenke på.
Dessuten
skulle vi ha vært på turné.
Idéene mine begynte å utvikle seg.
Jeg hadde mer tid til å tenke.
"Jeg må begynne her."
Det var det jeg følte.
Filmet du det? Jeg vil se det.
Jeg sender det til deg.
Vær så snill. Gleder meg til å se det.
Vent litt. Hva er dette?
Hva pokker?
Jøss.
FULLT PERSONALMØTE
Det er noe
som jeg vil dere skal være klar over.
Har dere hørt om amerikansk fotball?
Ja.
Jeg vil gjøre noe lignende
som pauseshowet deres.
Jeg vil skape en ONE OK ROCK-opplevelse
på de 90 minuttene vi har.
Ja.
Siden scenen er så stor,
vil jeg bruke hver del av den.
Vi har lokalet,
og vi har mange måter å arrangere det på.
Jeg vil personlig
bruke det fullt ut.
Jeg var forberedt på å ta all risikoen fra starten av.
Jeg ville holde noe mer enn bare en konsert.
Jeg ville skape en opplevelse utover det.
Jeg tenkte det var bedre å ha litt spenning rundt det.
For meg handler det å være et rockeband om dette.
Derfor ville jeg ha en mektig fremføring på et stort sted.
Uansett hva som skjedde, ville jeg satse alt på idéen.
Publikum kan bare være med gjennom en skjerm.
Hvordan vil vi se ut
gjennom en skjerm hjemme?
Jeg lurte på hvordan det ville bli.
Vi måtte øve.
Og vi måtte prøve ulike ting mens vi øvde også.
-Akkin-san. -Lenge siden sist.
-Dette er sprøtt. -Se på deg.
-Akkin-san. -Det går bra, jeg kan klemme deg.
Hva?
Husker du dette, akkin-san?
Selvfølgelig gjør jeg det.
-Å, hallo. -Hei, beklager.
Lenge siden sist.
-Lenge siden sist. -Toru ser yngre ut.
-Jeg har klipt meg. -Å, det har du.
Vel,
-det kler deg. -Går det bra?
-Etter covid-19? -Jeg har puls.
-Jeg er tilbake for godt. -Vi var i studio.
-Vel… -Oss tre.
-Jeg er fortsatt sliten. -Vi snakket om fremtidsplaner
-Er du frisk? -da han testet positivt.
Det er jeg. Ikke vær redd.
Du ser tynnere ut.
-Vel, ja. -Du har ikke trent.
-Jeg har ikke trent. -Du har mistet litt muskler her, Toru.
Det føles virkelig som
den offisielle starten er i dag.
Vi hadde en lang pause
etter at vi avsluttet Australia-turneen i mars.
Jeg må inn i
konserthumøret igjen.
Var det for kort?
-Det hørtes litt rart ut. -Ja, det gjorde det.
-Sånn uten videre. -Jeg hadde glemt følelsen.
Den føles ganske kort basert på følelsen av instrumentene.
Det føltes som terapi.
Da jeg hørte lyden gjennom forsterkeren,
kom alt tilbake til meg.
Vi måtte få tilbake godfølelsen.
Her er det verste som kan skje.
Tenk om vi får covid-19 i oktober.
Det ville vært det verste.
-Det er min største frykt. -Ja.
Vi vet ikke når vi blir smittet.
Det er bekymringen min.
Uansett hvor mange forholdsregler du tar,
kan du fortsatt få det.
Hva skal vi gjøre, Toru?
Jeg er veldig bekymret for det.
Hva om vi blir smittet rundt oktober?
Da er alt dette bortkastet.
Akkurat.
Det er min største frykt.
Jeg er bekymret.
Mori, jeg hørte om deg på nyhetene.
Hvor ble det av deg?
Jeg dro til Atami. Yugawara.
Hvorfor brukte du ikke solkrem?
Det er så lenge siden
jeg var utendørs.
Jeg har ikke gjort noe sånt på en stund.
Jeg glemte solkrem.
Du er litt brunere.
Det har jeg ikke tenkt på.
Det overrasket meg. Du var på nyhetene.
Du har blitt veldig brun.
Jeg er ikke bare brun. Det er mer som et sår.
Det gjør veldig vondt.
Jeg ble solbrent.
Da så…
Skal vi snakke om konserten?
La oss få med akkin-san.
-Greit. -Ok.
Sist gang diskuterte vi
strykeorkesteret.
Hva tror du?
Jeg har én ting å si.
Siden vi gjør det enkelt,
hadde jeg håpet
å ha en pianist eller en fiolinist eller lignende.
Bare ett sånn instrument.
Avhengig av sangen.
Jeg hørte på "Change",
og det ga meg en idé.
Den sangen vil høres imponerende ut dersom lyden blir mektig,
så jeg vil gjøre noe spesielt med det nummeret.
Kanskje vi kan ha flere musikere
eller noe sånt. Jeg vet ikke.
Det kan også være gøy
å ha bakgrunnsdansere
i kostymer eller noe sånt.
Jeg vil gjerne utvide scenen
for å begeistre publikum.
Jeg mener, hvorfor ikke?
Har vi bestemt noe for "Change"?
Hva med danserne?
Eller forlenge mellomspillet?
Vi prøver "Change" igjen.
Det er mektig å ha mange artister.
Om det passer ONE OK ROCK sin stil,
er et annet problem.
Og hvordan vi overbeviser publikum
om uttrykket, som musikere.
Jeg syns det også er viktig.
God kveld!
ONE OK ROCK!
I dag er endelig dagen her.
Hvordan har seerne det?
Dette er en spesiell direkteevent.
Sinnet vårt, frustrasjonen, lykken…
På tide å knuse dem alle!
Nå begynner vi
ONE OK ROCK, direkte på nettet!
Opp med hendene, alle sammen!
Kom igjen!
Sammen nå!
Kom igjen!
ZOZOMARINE STADION
Jøss.
God morgen.
Ryusuke-san, god morgen.
Han har kjent meg siden femteklasse.
Dette er Ryusuke-san.
Hyggelig å møte deg.
-Har det gått 20 år? -Omtrent så lenge.
Ryusuke-san har stylet håret mitt i over to tiår nå.
Dette vekker mange minner.
Håret ditt var så langt da.
Å, det så bra ut.
Jeg ser gal ut.
Jeg visste ikke hva jeg ville ha.
Jeg tror jeg var fortapt på den tiden.
-Morsomt. -Det er ganske morsomt.
Jeg lastet opp dette da jeg giftet meg.
Jeg ser gal ut på det.
Rart Michelle lot deg ha håret sånn.
Tenk at Michelle gikk med på det.
I den salongen
hos frisøren,
var det en liten hage med en plen.
Du danset på plenen.
Det husker jeg ikke.
Ikke i det hele tatt?
Jeg ble først interessert i dans
på sisteåret av barnehagen.
Jeg besøkte danseskolen som storesøsteren min gikk på.
Jeg dro på en prøvetime
og likte virkelig å danse.
Jeg likte det godt.
Jeg ble med i en dansegruppe i fjerde eller femte.
Da jeg gikk på ungdomsskolen,
foreslo byrået at siden vi kom ganske langt,
kunne vi like gjerne flytte til Tokyo.
Det var slik Toru og jeg endte opp med å flytte til Tokyo.
Vi gikk på ungdomsskolen i Tokyo mens vi fortsatte å danse,
men det gikk ikke bra.
Det var slutten på dansekarrieren vår.
Helt ærlig, Toru ble
lidenskapelig opptatt av musikk på den tiden.
Han sa at han kjøpte en elektrisk gitar.
Jeg forsto ikke musikk på den tiden.
Jeg visste ikke hva instrumentet het,
og han sa at det var en elektrisk gitar.
Det var da han lærte hvor gøy et band var.
Senere inviterte han meg med i bandet.
Vi var for det meste i studioet hjemme.
Jeg lagde låter.
Det har jeg gjort i evigheter.
Jeg jobbet faktisk også i morges.
Men når jeg ikke jobber med låter,
prøver jeg å komme meg ut for å få litt endring.
Bestefar er stor fan av klassiske japanske sanger.
Han spilte alltid noe hjemme hos seg.
Han fikk meg til å synge og danse for dem.
Jeg synes det var morsomt og ville danse med.
Jeg likte å danse,
men det ble mer jobb enn moro.
Jeg følte meg begrenset
fordi jeg ikke kunne gjøre
det jeg liker.
Jeg ville drive med musikk.
Jeg ville gjøre noe med musikk.
Derfor ble jeg med i et band.
Min venn introduserte meg
for en virkelig god vokalist. Det var sånn jeg begynte.
Dette føles som hjemme.
Familien min er fra Shibuya.
Selv om
jeg endte opp med å flytte. Faktisk så rømte jeg hjemmefra.
Familiestrukturen er min far, min mor,
meg
og mine to brødre. Vi er fem.
Alle jobber i underholdningsbransjen.
Hva er favorittgaven din fra faren din?
Jeg må si genetikk, jeg vet ikke.
I tillegg til det
hadde jeg mange unike opplevelser
helt fra jeg var liten.
Det er mange ting
jeg er takknemlig for nå som jeg er eldre.
Jeg fikk sparken fra Johnny's da jeg gikk tredje året på ungdomsskolen.
Etterpå
måtte jeg gå på vanlig skole.
Jeg hadde ikke studert, så jeg kunne ikke følge pensum.
Men jeg visste at jeg måtte det
for å få et slags resultat.
Jeg gikk på kveldsskole hver dag i et helt år.
Jeg ble til klokken ni eller ti etter at skolen var ferdig,
så dro jeg hjem og sov. Jeg gjorde det i et helt år.
Det føltes som helvete.
Etter å ha tilbrakt et helt år som det,
nådde jeg grensen min.
Det var da jeg begynte å rote.
En gang
kom jeg sent hjem.
Foreldrene mine hadde vært på rommet mitt
og tatt all tobakken og ølen.
Da jeg kom hjem,
la foreldrene mine det utover hele rommet.
De kjeftet på meg,
og moren min sa at de skulle gjøre meg arveløs.
Jeg pakket kofferten og stakk til Shibuya-stasjonen.
På den tiden
var jeg glad for å slippe unna alt sammen.
Jeg vet ikke når det var,
men det er en god stund siden.
Jeg gikk med kjetting. Så teit.
Pappa.
Her.
Vanligvis står jeg opp mellom 07,00 og 08,00.
Vanligvis spiser barna mine
allerede frokost.
Sånn er mine morgener.
På ukedagene kjører jeg dem til barnehagen.
Etter å ha kjørt dem til barnehagen
får jeg tid til å slappe av,
og så henter jeg dem på kvelden.
-Så har vi det gøy sammen. -Spill, pappa.
Dette er ingen spøk.
For å være ærlig føder kona mi i morgen.
Jeg var et aktivt barn og drev med all slags sport.
Jeg spilte baseball.
Jeg spilte baseball med storebroren min
og gikk på tennis i omtrent et år.
Jeg endte opp i et band, akkurat som storebroren min.
Jeg var veldig glad i
japanske indiegrupper.
Noe melodisk hardcore og punk-aktig
som Hi-STANDARD.
Jeg ble oppdaget den første sommeren etter at jeg flyttet til Tokyo.
Sanglæreren kontaktet meg.
Vel,
han spurte om jeg ville spille trommer i et bra band han kjente til.
Det var sånn det begynte.
Men jeg…
Jeg var med i et band hjemmefra,
så jeg var ikke interessert.
Jeg likte det ikke til å begynne med,
men jeg tenkte jeg ville prøve det.
Vi har vært sammen siden.
I den medleyen
er nok kjernen
sangene som
"One Way Ticket" og "Clock Strike".
Plasseringen gjør
at det hadde vært gøy med en miks.
En blanding av sanger. Vi har aldri prøvd det.
Å sette to sanger sammen til én.
En skikkelig miks.
Det ville sette fokus på disse sangene
og får de andre sangene til å høres enda bedre ut.
MEDLEY-PRØVER
Hører du det?
Det blir bra.
Men du vil ha en idé som gjør det mer interessant.
Ja, og det må være helt rett.
Toru har sine gitarriff i starten, ikke sant?
Hva om vi legger til vokal?
Det høres bra ut.
Hvis vi vil
ha det mer komplisert etter det,
kan sangen være "Clock Strikes" før publikum innser det.
Greit.
"Eye of the Storm" er en roligere sang.
Og…
Hva het den sangen?
Jeg husker ikke hva den heter.
Og etter det
-kan vi gjøre som vi snakket om. -Akkurat.
Men jeg liker den sangen.
-Ja. -Jeg liker den.
Jeg ser det for meg.
Ja, bare spill hovedrefrenget.
Flott!
-Ja! -Ja!
Vi gjorde mer fremgang i dag.
Jeg elsker balansen.
Vi kan gå i begge retninger.
Det er lett å høre at vi spiller en miks
selv om man hører det på direktestrømmen.
Faktisk har bildene
til vår utvidede virkelighet kommet.
Du nevnte noe dramatisk til "Mighty Long Fall"
og å bruke nyskapende dataanimasjon.
Sånn ser det ut så langt.
Når det gjelder det vi skaper,
som dere kan se… Vel…
Det ser ut som om stadionet kollapser.
Som i musikkvideoen til "Mighty Long Fall",
kollapser scenen.
Hva syns dere?
Det er annerledes enn det vi vanligvis bruker.
Vi ville ha noe
vi bare kunne oppnå med spesialeffekter.
Utfordringen er hvordan vi lager
det visuelle til ONE OK ROCK enda bedre.
Fantasi-lignende, men voldelige bilder.
Det var det vi ville ha.
Vi kan også skape en forfallen verden
og la dere fly gjennom landskapet.
Det var vår idé.
Det var ikke akkurat sånn jeg så det for meg.
Disse cyberlignende bildene
og den utenomjordiske grafikken
er ikke vår stil.
Vi hadde stått midt oppi dette, ikke sant?
Ja, dette er scenen.
Det føles som vi er plassert i en helt annen verden.
Himmelen, bakgrunnen, lokalet, alt.
Jeg skjønner.
Jeg vil gjerne ha en fusjon av den virkelige verden og UV.
Det gir mer mening å gjøre det.
Jeg forstår.
I vår forrige opptreden var en av vanskelighetene til pianoarrangementet
at overgangen til neste del
var ganske kleint.
Vi må gjøre den mer smidig.
Siden vi opptrer,
må vi ha et arrangement, ikke sant?
-I hvert fall starten. -Ja.
Vi har også en fiolin.
La oss gjøre det mer gospelaktig.
Jeg tror ikke jeg kan synge til dette.
Det er sinnssykt bra.
Pianister er utrolig gode.
Plutselig ble jeg forlegen.
Hva har vi drevet med?
Ikke sant?
Vi spesialiserer oss på å holde toner.
Nei.
Jeg vil bruke den jazz-aktige
akkorden i siste refreng.
Kan jeg gjøre det?
Ja, det vil jeg gjerne.
Denne delen er vanskelig.
VISNING AV LOKALET
Dette er så bra!
Om det var en sang
dere skulle gjøre akustisk,
ville det vært, "Yokubou ni Michita Seinendan"?
Ja.
Vi har ulike muligheter,
men jeg elsker tanken
om å spille en sang på publikumsplassene.
Jeg vil gjøre det visuelt tiltalende.
Er dette hele stedet, Goto?
Hvor mange meter bredt er det?
Til bak scenen, mener jeg.
Det er 120 meter fra den ene enden til den andre.
-120 meter! -Akkurat.
Fra scenen til nummer 2
er det cirka 100 meter.
Jeg tror det.
Ville det ikke vært sprøtt om vi løp og sang på den?
Dette er for hjelpe dere å visualisere scenen.
Dette er omgivelsene
hvor kameraet kan stå foran scenen mens dere opptrer.
Vi setter opp LED-lys,
bare for å ha litt lys ovenfra.
Så scenen kan sees fra luften.
Vi hadde på en måte uendelige muligheter.
Siden vi var på et stadion,
vil vi bruke det på best mulig måte.
Ja, jeg ville bruke hele lokalet
så mye vi kunne.
Siden vi har et svært lokale
ville jeg bruke alt.
-Dette er opptaket. -Dette?
-Ja. Å, den andre siden. -Ok.
Kan du legge den bort?
Hvor skal du?
Vent, skal mamma også dra?
Mamma skal på sykehuset. Hun overnatter der.
Hun skal ha barn.
Pappa er en god sjåfør.
Pappa, du klarer dette.
Greit. Jeg skal lage et show!
-Hva? -I morgen.
Mamma skal ha barn i morgen. Babyen inni mamma kommer ut.
Skal han sprekke opp?
Sprekke opp? Hva? Som et dinosauregg?
Da drar jeg.
Lykke til! Jeg skal gjøre mitt beste!
Ha en trygg fødsel!
-Ses senere! -Vi ses.
-Du klarer det. -Ja.
Vi ses.
Jeg åpner den nå.
Kan du bære den? Trenger du hjelp?
Vel, du skjønner…
Ikke si at de er fra meg.
De er fra medlemmene.
Hva?
Dette viser bare at vi setter pris på dere.
Hva er det?
Det er Jojoen!
De er fra medlemmene, ikke meg.
Fra medlemmene?
Ja, jeg betalte for det,
men det er fra alle.
Selvfølgelig.
Ja, jeg antar det.
-De er fra bandmedlemmene. -Takk!
-Takk!
Det Tomo hadde med og dette fra Jojoen.
Det ser ganske godt ut.
Vi vil lukte likt når vi har spist dette.
-God morgen. -God morgen.
-Hirakawa-san. -Ja?
Hvordan ser scenen ut?
Vi har ikke opptaksutstyr klart ennå.
Watanabe-san setter det opp nå.
Kan jeg få høre lyden?
Kan du skru opp volumet på rytmegitaren?
Sekvensen?
Ja, første sekvens.
Hvordan høres sekvensen ut totalt sett?
Delen med miksen?
Inkludert miksen.
Lyden sammen med sangene.
Fikk du sjansen
til å høre på originalopptaket?
Selvsagt. Ja.
Hele balansen også.
Jeg har jobbet med den nå og da.
-Jeg skjønner. -Jeg prøver å gjenskape den.
Hvorfor høres musikken
generelt flat ut?
Jeg brukte telefonen til å høre på prøven i dag.
Det er sånn publikum vil høre oss.
De bruker enten telefon, hodetelefoner
eller TV-høyttalere.
De som er opptatt av musikk
kan ha slike høyttalere.
Om vi tar det i betraktning
må vi finjustere balansen nå,
ellers når vi det ikke før konserten.
Vanligvis har vi høyttalere overalt på konsertlokalet.
Vi skal ikke ha det siden det ikke er noe publikum.
Jeg vil at alle skal høre ONE OK ROCKs faktiske lyd
gjennom høyttaleren de bruker.
Sånn høres det ut fra en iPad.
Og dette er gjennom en iPhone.
Via en datamaskin.
Og her er en enkel høyttaler.
Og dette er en eksklusiv høyttaler
som musikkentusiaster eier.
Vi må gjøre
alle de antagelsene som et team
fra øvingsscenen og bygge lyden vår.
Det er en veldig vanskelig prosess,
særlig siden scenen er så stor.
Skal vi prøve hver sang?
Vi begynner med medleyen og spiller alle sangene.
Hva er den beste måten å gjøre dette på?
Skal vi høre på dem gjennom høyttaleren?
Eller høre på sangene og se etter balanse?
Høyttalerne.
-Hva? -Ja.
La oss gjøre det.
Jeg er trøtt.
Jeg er i gang igjen.
Jeg har glemt hvordan dette føles.
Denne før-turné-følelsen.
Det kommer inn
så mye informasjon før en opptreden,
og det er vanskelig å bestemme
hva man skal prosessere først.
Kanskje han sover.
-Hallo? -Det er meg, Taka.
-Hva? -Det er Taka.
-Hva er det? -Vel,
jeg var på innspilling i Shibuya og ville bare si hei.
Ja, kom inn.
Nei, jeg har med kamera. Det går bra.
-Kamera? -Ja.
-Du har med kamera. -Ok.
Blir jeg filmet?
Ja, men jeg kan klippe det bort.
-Hva? -Jeg klipper deg bort.
Jeg er ikke kledd for å være på skjermen.
Jeg er uformelt kledd. Er det greit?
Ja.
Dette er min fars mor.
Bestemoren min.
Jeg har aldri møtt henne, men…
Moriuchis forfedre.
Ja, de er forfedrene mine.
Etter at jeg dro hjemmefra,
var første gang jeg så familien min igjen
på en butikk i Aoyama.
Jeg bodde på jobben. Jeg hadde jo ikke noe annet på gang.
Faren min kom kjørende med Rolls-Roycen sin.
Han skremte vettet av sjefen min.
En Rolls Royce kjører gjennom en liten bakgate.
Det var i lunsjen,
men sjefen min forlot butikken for å gi oss plass.
Vi snakket for første gang på evigheter.
Det var første gang jeg så faren min etter at jeg rømte.
Jeg var glad han kom for å treffe meg.
Når jeg ser tilbake på det…
Du er jo sønnen min.
Det er sant.
Jeg tenker alltid på deg.
Jeg hadde hørt om deg,
at du jobbet der.
Du vet,
jeg forlot også familien min da jeg var ung.
Jeg vet hvordan det er å være alene. Jeg vet hvor skummelt det kan være.
Selv om du har håp og drømmer,
går det ikke alltid som planlagt.
Det er lett å føle seg fortapt.
Så da du stakk av, Taka,
visste jeg at det var vanskelig for deg å komme tilbake.
Jeg forstår virkelig hvordan det føles
å føle at man sitter fast sånn.
Derfor tenkte jeg at jeg måtte besøke deg.
Jeg dro så snart jeg var ferdig på jobb.
Ja. Jeg var på vei hjem fra jobb.
Han hadde bare 40 000-50 000 yen.
Og han ga meg penger.
Jeg ba ham spise noe godt med de pengene.
Det var hjerteskjærende.
Faren min
forlot også hjemmet da han var på min alder.
Han jobbet alene i barer og sånt i Tokyo.
Han sendte de pengene til moren sin.
Det var derfor han jobbet så hardt.
Faren min
ville ikke at hans egen sønn
skulle gå gjennom noe sånt.
Hvem skulle trodd at din eldste sønn
skulle gjenta den samme feilen i samme alder?
Ikke sant?
Det får meg til å le.
Men det gikk bra til slutt.
Ja, det gikk veldig bra.
Jeg har tenkt på dette i det siste.
Det finnes mange typer mennesker, og vi blir alle laget forskjellig.
Det er bare sånn det er.
Vi er alle forskjellige.
Det var galt av meg
å forvente at du skulle bli som meg.
Det er derfor
jeg er stolt av deg som far og som et menneske,
på grunn av alt du har oppnådd
og alt annet du gjør.
Det var vel det.
Jeg har fortsatt langt igjen.
Vi har bare nåtiden. Det er ikke noe å gjøre med det.
Du har meg. Jeg ventet ikke å se deg.
Jeg trodde du var en Amazon-leveranse.
Jeg trodde det var en Amazon-leveranse, men det er bare deg.
EMIRI MIYAMOTO FIOLIN
Jeg klarer ikke å holde meg.
Jeg kan ikke synge gjennom tårene.
Tusen takk.
MC "MOUICHIDO"
Jeg hadde tenkt å snakke Osaka-dialekt,
men jeg skal være formell når jeg ser dem.
Det er utrolig.
Nei, ikke vær så stiv.
Du skal jobbe med kameraet.
Takk.
Jeg heter Shota Shimizu.
God morgen.
Utrolig.
Dette er Ayaka.
-Hyggelig å møte deg. -Hyggelig å møte deg!
Hyggelig å møte deg.
-Hun er Aimer. -Hyggelig å møte deg.
Å, alle er her.
Hun er Mao Abe. Hils på henne.
-Hallo. -Hallo.
Og dette er KENTA.
Hallo!
Jeg er ikke vant til dette, men jeg ser frem til å jobbe med dere.
ONE OK ROCK er mest nervøse her.
Det er sikkert.
Jeg var ganske nervøs.
Jeg har aldri møtt dem før,
inkludert de jeg aldri har snakket med.
Ayaka?
Aldri møtt eller snakket med henne,
men det er bare ett år mellom oss, så vi er omtrent på samme alder.
Jeg ville gjøre dette med folk på samme alder.
I hvert fall samme generasjon
som ble interessert i musikk på samme tid som meg.
KENTA fra WANIMA?
Jeg har bare snakket med ham én gang før.
Jeg var ganske sikker på
at de ikke hadde høye tanker om meg.
Men selv da
visste jeg innerst inne at vi kunne komme overens.
Det var derfor
jeg kontaktet dem.
Jeg har et forslag. Originallyden…
Den delen som Ayaka synger…
Mao, kan du prøve å synge det?
Ok, la oss ta den delen fra begynnelsen.
-Kan vi endre rekkefølgen? -La oss gjøre det. Ja.
Det var vanskelig å dele opp
alle de ulike delene.
Vi måtte jobbe med de samme linjene om og om igjen.
Da innså jeg at jeg hadde pugget for mye.
Én sang trenger ikke så mange sangere.
Men jeg ble glad da de svarte med en gang.
Jeg kontakter dem vanligvis ikke.
Alle ble enige med en gang
for å muntre opp folk
under koronavirus-epidemien.
Ok. Vi tar det en siste gang.
For å være sikker.
KENTA, du er veldig emosjonell.
Beklager det.
Det er så pent.
Det er utrolig!
Vi har en stor en!
Jeg fikk en!
Den er enorm!
Ja! Så du slaget mitt?
Endelig kom jeg meg hit.
Dette er sprøtt.
Dette er galskap!
Si "god morgen" i denne.
Skål.
Det ser nydelig ut.
Er det ikke godt?
Veldig.
Godt jobbet i dag!
Jeg elsker dette.
Jeg elsker denne serien.
Her.
Jøss!
Hvorfor har du… Toru, stopp. Ikke sovn!
Ikeda er den eldste. Han var i tenårene.
-Jeg var rundt 17. -Akkurat.
Da jeg først møtte Toru,
var det en globus
på hjørnet av butikken.
Han snurret rundt
en globus sånn.
Han sa han skulle reise verden rundt.
Han pekte på hovedsteder over hele verden.
-Aldri i livet! -Så kult!
-Videregående-elev? -Gjorde jeg det?
Jeg mener det! Du gjorde det.
Jeg tenkte: "Vil jeg bli med i et band med en sånn leder?"
Snurret du en globus?
Her er det nesten midnatt.
Så rundt klokken 23.
Vi har en internasjonal kontrakt med Warner.
Vi skal bli et internasjonalt band.
Vi skal møte direktøren i Warner.
Jeg skal møte de øverste fem i selskapet
og formidle min lidenskap til dem.
-Hvem da? -Jeg skal det.
Så langt i livet har jeg hatt en stor drøm om USA.
Vel,
det er viktig å gjøre som romerne når man er i Roma,
men jeg vil også leve og dø som en samurai.
Det er også viktig for meg.
Det er oppdraget vårt.
Vi må holde stand som samuraier
og få dem til å forstå oss.
Vi lærer så godt vi kan og kjemper oss inn i det.
Dette er viktig.
Hvis det er det som skal til,
bør vi ikke gjøre det med livene våre.
Ja.
FILMING AV ÅPNINGSSCENEN
Tomoya, knus den her.
-Å, med stativet? -Ja.
Jeg har hatt lyst til å gjøre det.
Gjør det.
Toru og Ryota, dere kan også knuse dem.
Kongen er på vår side.
Han er ganske uforutsigbar.
Jeg stoler fullstendig på ham.
Vi forstår kanskje ikke metoden hans,
men Taka har en visjon som han prøver å gjennomføre.
Kommentarene og handlingene hans er basert på det.
Vi har vært enormt suksessrike på grunn av ham også.
Det kan være mange som synger bra,
så man må ha mange talenter.
Vel, han
tar hensyn til andre,
men han er også karismatisk.
Mer enn noe annet har han en så sterk personlighet.
Fordi Taka har fått oss så langt,
har vi hatt gleden av å spille i et band som dette.
Vi deler en visjon. Vi vil slå gjennom
på et globalt nivå. Det vil vi virkelig.
Vi forstår hverandre
og respekterer hverandre. Er ikke det flott?
Jeg syns vi har det flott.
Hvis Toru aldri ba meg bli med i bandet hans,
hadde jeg ikke vært her i dag.
Derfor vil jeg være med dem.
Jeg vil fortsette å kommunisere
med medlemmene.
Jeg vil
fortsette å ha det gøy
med dette teamet.
Kutt!
Flott! Det var så bra!
Skal vi spille en ny sang?
Denne eks-danseren vil svinge seg.
Du prøver å få oss til å le.
Ikke se på oss.
Nei, jeg mener det.
Når ONE OK ROCK slipper en ny sang,
vet jeg ikke hvilken retning det vil ta.
Det kan virke usammenhengende å slippe en ny låt under en konsert.
Så om vi legger til flere elementer, som dansing,
under slippet, kan det gi et varig inntrykk.
Klarer ikke begge beina. Bare ett.
Bare ett bein holder.
Hvis du bruker begge bena, kan videoen bli uklar.
Senk høyre skulder.
Nei, det er ikke det.
Gitaren er ganske høy.
Høyre skulder.
Gitaren er høyt plassert.
Kan vi ta det en gang til?
Dette er vår nye sang!
Hør!
Kom igjen, alle sammen!
Kom igjen!
Er dere klare?
Greit, alle sammen. Få høre!
Syng med!
Kom igjen!
Det begynner å ligne på noe nå. Det kommer til å bli flott.
Hei.
Siden vi ikke kan samles så ofte,
vil jeg snakke om selve konserten.
Vi øver dagen før konserten.
Vi skal øve på selve musikken
de første to timene.
Så øver vi på kameravinkler.
Det vil ta omtrent fire timer.
Vi tar også forespørsler fra personalet.
Amazutsumi har fullført oppgavene.
Ok.
Vi går gjennom hver sang i detalj,
og i hvilken retning dere skal se til enhver tid.
Og generalprøve om kvelden.
Ok.
Dagen etter er selve konsertdagen.
Vokalistene kommer først på eventdagen.
Så vi øver på sangen da.
Senere tar vi en generalprøve en gang til.
Ok.
Og så den faktiske eventen.
Vi vil få det travelt,
så ikke glem det.
Du jobber oss til døde.
Sangene ble kjempebra,
men det var mange faktorer vi ikke hadde dekket enda.
Det var mye usikkerhet,
som UV og kameraarbeid
som var uavklart helt til slutt.
Da vi nærmet oss oktober,
ble vi mer og mer nervøse.
2 DAGER IGJEN
Vi fikk en LINE-melding fra Hirakawa-san
på PA-teamet om at vi var midt i banen. Han sendte et skjermbilde
med tyfonens projiserte bane.
Jeg kunne ikke tro det.
Jeg tenkte: "Seriøst? Tyfon, nå?"
Vi kalles et solrikt band,
men vi så ingen vei ut av dette.
Vi sto i midt i tyfonens bane.
Det var mulig
at tyfonen skulle komme på samme dag som konserten.
1 DAG IGJEN
ZOZOMARINE STADION
Kult, der er LED-lyset.
Ikke skli.
Jeg ser teltet for trommene.
Jeg kunne ikke unngå å nøle.
Et stadion uten publikum.
Hvordan skal vi skape stemning?
Jeg var veldig usikker.
Det var ikke noen jubel heller.
Hvem skal vi spille for?
Vi vet ikke noe om lyset før i kveld.
Men vi fikk
en interessant e-post
fra direktøren i Amuse Entertainment.
Han ville vi skulle se rett inn i kamera
for å få kontakt med publikum.
Ordene hans traff meg skikkelig.
Etter det forsto jeg
at på den andre siden av kameraet
er publikums øyne
som ser rett på oss.
Jeg ville tenke på kameraet som publikums øyne.
Det føles ganske øde.
LYDSJEKK
Jeg vil gjerne spille, men…
Hvordan er det? Vanskelig å spille?
Det er vanskelig.
Innsiden ruster kanskje.
La oss ikke røre den viktigste.
Sant.
Denne grafikken.
"Wherever you are."
La meg si det før vi begynner.
Vi diskuterer å redusere
mengden lyspartikler.
Vi prøvde det i går.
Bildene blir fortsatt sånn.
Det er veldig nakent.
Hva tror du?
Vil det se så tomt og strukturelt ut?
Videoen du viste meg der teppet går opp.
Den føles ikke som UV.
Vinkelen, fargen, alt.
Når publikum ser dette,
vil de tro
at det er spesialeffekter gjennom et kamera.
Det ser ikke spesielt ut.
Vi kan oppnå den effekten på andre måter.
Visjonen min
var en fullstendig fusjon av virkelighet og utvidet virkelighet.
Jeg er ikke fornøyd med at det ikke
ser ut som UV.
Det må være troverdig
i den virkelige verden.
Det handler om persepsjon.
Fargene også.
Ja, utstyret er kanskje klart her,
men kameraet går fra punkt A til B.
Det er alt det gjør.
Det går ikke engang i sirkel.
Jeg hadde forstått det dersom kameraet gikk hele veien rundt,
så vi kunne føle det visuelle.
Dersom dette er den eneste vinkelen dere bruker,
og fargen er sånn,
og denne delen blir kuttet bort,
gjør det ikke at det ser billig ut?
Å, det er kjempeglatt!
Skal si det er glatt. Dette er ille!
Jeg kommer opp denne trappen.
Gitaren lagres under scenen.
Skjønner.
Der er trommeteltet.
Det er så høyt.
Den gjør seg til kjenne.
Som jeg sa,
"We are" funket ikke.
"Wasted Nights" er heller ikke bra.
"Wonder" er imponerende en stund.
"Wherever you are" hadde bare ett bilde.
Ingenting funket.
Vi vet ingenting om utvidet virkelighet.
Siden vi ikke forstår UV, vet vi ikke hvordan det er satt opp
eller hvordan de implementeres.
Det egentlige problemet er
at UV-teamet sa…
Det er første gang de lager UV i denne størrelsen.
Da vi prøvde å gjøre det,
var det ikke nok tid, og vi fant tekniske problemer med filmingen.
Det kan være økonomiske problemer også,
men det var ikke i nærheten av det nivået jeg håpet på.
Derfor bestemte jeg at det var bedre
å ikke bruke det.
Ok, alle sammen, tilbake til venterommet inntil videre.
Vi øver om en halvtime.
Ok.
-Se på dette regnet. -Ingen UV.
Hva?
Vi skal ikke bruke UV.
Bare under "We are"?
-Nei. Ingen UV. -Hva med "Wonder"?
Ja, det blir bare vår liveforestilling.
Så gjør deres beste.
Vi klarer dette.
Det hjalp meg å forplikte meg til å opptre.
Jeg trodde det kom til å bli sånn.
Til syvende og sist må ONE OK ROCK være ONE OK ROCK.
Det er min konklusjon.
ØVING
Beklager, det regner,
og jeg har gjort mange store endringer i planen.
Men jeg skal gjøre mitt beste.
Takk for innsatsen, alle sammen.
-Takk. -Takk.
Vent litt, det var ikke det visuelle vi ba om.
La meg sjekke det. Det var ikke dette jeg ba om.
Dette er ikke bra. Ikke i det hele tatt.
Nei. Ikke noe sånt.
Hva med dette lyset?
Det føles som regnet er på vår side nå.
Det er pent, men når det slutter å regne,
vil vi se mer prangende ut.
Lyset peker
under bandmedlemmene.
Vi kan filme dere ovenfra,
det vil se veldig prangende ut.
Men scenen pleier å se mørk ut.
Vi kan farge stadionet med lys
eller bruke lyskastere til å løse det.
Lyset virker også svakt. Kan du…
-Lysere? -Ja, blir det vanskelig?
Vel, selv lyset vi bruker nå
er allerede ganske lyst.
Som sagt, vi kan ikke senke garden.
-Selv et sekund… -Ja, ikke et sekund engang.
Hvis du senker garden mens det er nærbilde av ansiktet mitt,
kan det ødelegge alt for publikum.
Du kan ikke senke garden.
-Hele tiden. -Hele tiden.
Det er første gang jeg gjør sånn.
Det er derfor dette er vanskelig, men vi må gjøre dette.
SELVE DAGEN
ZOZOMARINE STADION
Jeg er en supergod værmann.
Jeg er bestevenn med sola.
Orkanen tok en U-sving.
Jeg har hørt at de kan endre bane og styre unna,
men ikke at de tar en U-sving.
Det er nok min flaks,
som bestevenn med sola, som fikk stormen til å snu.
Ta meg i hånden.
Hva med en finger?
For en deilig bris.
Du kler det.
Vi sender direkte om en time og 15 minutter.
Skal vi begynne allerede?
Vi slappet litt av på bakrommet,
og plutselig var tiden inne!
Jeg måtte stå på scenen
før jeg hadde stålsatt meg selv.
20 MINUTTER IGJEN
Over 100 000 seere og flere kommer.
-Seriøst? -100 000 seere allerede.
Ok!
La oss gjøre dette.
Hei, folkens!
Ok!
10 MINUTTER IGJEN
Det er ikke noe publikum.
Som jeg sa i går, ikke senk garden.
Ikke gjør sånn.
Vær seriøs.
Ok.
Det er lenge siden sist.
Vi gjør vårt beste og spiller musikk for seerne.
Takk for denne dagen!
Takk!
Jeg stoler på dere!
Vi er på luften! En direktestrøm!
La oss begynne!
Tiden er inne! Det er på tide å begynne!
Perfekt.
Takk.
Hundre tusen mennesker
ser på forestillingen vår!
Jeg tenkte det ville bli en utrolig konsert.
Jeg ville gi alt.
For en energi.
Vær så snill.
Det som fikk mest oppmerksomhet
var at det ble direktestrømmet.
Det handlet om hva vi kunne videreformidle på et opptak
innenfor tidsrammen.
Jeg var ikke i tvil om opptredenen vår.
Vi hadde tross alt planlagt i månedsvis.
Vi kunne ikke ta lett på det.
Røttene våre var
å levere våre følelser og vår musikk.
Takk for denne dagen!
Takk.
Det betyr noe fordi det bare skjer én gang.
Jeg var lidenskapelig opptatt av å satse alt på dette.
Jeg hadde mange tanker rundt det,
og jeg visste ikke hva jeg ville føle
på slutten.
Jeg kunne ofret livet for denne konserten.
Greit.
Flott, alle er her allerede.
Ok, alle sammen. Takk for i dag.
Ett minutt igjen.
Takk for denne dagen.
Vi sender direkte straks.
Ok.
Fire…
De siste to sangene.
Takk for at dere så på direktestrømmen, selv om den ble kort.
Vi har mistet mye verdifullt den siste tiden.
Forhåpentligvis vil vi, og dere også,
ha mange flere åpne dører fra nå av.
Så ikke gi opp, vær så snill.
Vi gjentar alltid denne beskjeden,
men det føles litt annerledes å si det nå. Vi legger omtanke
i de to siste sangene, og så avsluttes direktestrømmen.
Jeg vet
at vi vil se hverandre igjen.
Det er jeg sikker på.
Jeg vil vente på den dagen.
Så la meg legge hele meg i disse to sangene.
Alle på den andre siden av skjermen…
Syng med meg.
Er dere klare?
Den neste sangen heter
"We are".
I det siste har det føltes
som om det ikke har vært noen drømmer eller håp,
men så lenge vi fortsetter, finner vi alltid en måte.
Ting kan umulig være ok slik de er nå.
Det livet, utfordringene og endringene gjør med oss…
Så hold dere i live, uansett hva.
Opplev livet fullt ut,
og fortell deres kjære hva dere føler.
Skjønner dere, folkens?
Takk for at dere så på i kveld.
Jeg er takknemlig for at dere er her.
Jeg håper jeg ser dere igjen.
Først vil jeg introdusere de fantastiske artistene
som er med på denne spesielle online-konserten
i kveld.
Fiolinist, Emiri Miyamoto.
Keyboard, Gakushi.
Og danserne
som var med oss under "Change".
Takk, alle sammen fra PLAN CHIME!
Og medlemmene fra [re:]project som ble med oss
til tross for deres travle skjema!
Takk!
Jeg vil aldri glemme denne dagen.
For at dere ikke skal glemme denne kvelden,
fortsett å tro at det blir en neste gang.
Lev et sunt liv til vi møtes igjen.
Jeg lover at vi skal overvinne denne distansen.
En dag.
Vi klarte oss til rulleteksten. Dere er frakoblet.
Tusen takk!
Det tok flere år av livet mitt.
Takk.
Takk, alle sammen.
Gratulerer!
Hvordan føltes det? Opptredenen deres var spektakulær.
Hva med en månedlig opptreden?
Å nei!
Det var virkelig
en engangsgreie.
Det var derfor vi gjorde det.
Hvis vi måtte gjøre det igjen,
hadde det tatt 20 år av livet mitt.
Det gjør det
mye vanskeligere.
Jeg vil aldri gjøre det igjen.
Jeg tror jeg har svart på det.
Nei.
Jeg vil i hvert fall ikke gjøre det igjen.
Spesielt ikke månedlig.
Det er det jeg mener.
Neste gang håper jeg
at vi ses på en konsert.
Vi ses da.
Det føles virkelig som
ting endrer seg raskt.
Spesielt under denne koronavirus-pandemien
er det ting som er verdt å jakte på
selv om jeg må ofre meg.
Jeg vil ha mer styrke.
Uansett hva slags yrke folk har,
håper jeg at alle hjelper hverandre
når pandemien er over.
Og at barna som vokser opp
etter koronavirusets tid
lurer på hva disse gamlingene holder på med,
og starter en ny æra.
Frem til den tid kommer,
er det opp til oss å bygge vår egen æra.
Det er det jeg tror.
Tekst: Tina Schultz