Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Ezen a helyen
együtt van jelen élet és halál.
Egymás mellett állnak.
Az idő sincs másként.
Itt, a másvilágon múlt és jövő egymásba fonódik.
Ez a mennyország?
AZ ÉRKEZÉS
Te ott!
Hallod-e!
Mit gondolsz, hol vagy?
- Ez a hely… - A másvilág.
Így van. Halott vagyok.
Nem tudtam bosszút állni esküdt ellenségemen,
és meghaltam.
A 16. SZÁZAD VÉGE DÁN KIRÁLYSÁG
- Apám! - Scarlet!
Anyám! Apám hazajött.
Apám!
- Scarlet! - Úgy hiányoztál!
Imád épségben hazasegített minket.
- Indítsd a csapatod, Amleth! - Claudius…
Vagy ők, vagy mi!
Higgadj, öcsém!
A harc nem használ senkinek.
Tárgyalás útján igyekszünk egyezségre jutni,
bizalmat építve.
Ez a túlélésünk útja.
Kötöznivaló bolond vagy!
Amleth királyunk jó uralkodó.
Népe rajong érte, és élvezi a szomszéd országok bizalmát.
- Scarlet, mi a fő szabály? - Jobb a barátság, mint a viszály.
Ígérem, jó királylány leszek!
Királylány helyett most kislány legyél.
- Félelem nélkül kell felnőnöd. - Kész!
Örülök, hogy ilyen szép vagyok!
Anyám, nézd, lehetne belőlem…
Mocskos a kezed!
A férjem imádja a lányát.
Gyáva alak, aki az erény mezében tetszeleg.
A férjemé minden, neked semmid sincs.
- Bár fivérek vagytok. - Igen.
Régi álmom, hogy egyszer mérget öntök a fülébe.
Nem fogom tűrni, hogy nevetség tárgyává tegyen. Esküszöm!
Azé vagyok, aki király lesz.
Ha elszántad rá magad, hogy megszerzed a trónt, cselekedj!
Szörnyű hír! Árulók a palotában!
Elfogni őket! Nem szökhetnek meg!
Ne hagyjátok őket kereket oldani!
Hoppá!
Menj!
Amleth bátyám!
A szomszéd országgal összeesküdve elárultad a sajátodat.
Vigyázz, öcsém!
A csillapíthatatlan hataloméhséged gyilkossá fog tenni!
Hallgass! Hű alattvalók!
Az árulónak bűnhődnie kell!
És azután,
Isten akarata szerint én leszek a király!
- A király sose árulna el minket! - Ez csak tévedés lehet!
Kivégezni!
- Apám! - Scarlet!
Ez nem lehet!
Mit mondtál?
Mit mondasz?
Várjatok!
Apám!
Isten óvja az új királyt!
- Dicsőség Claudius királynak! - Dicsőség neki!
Induljon sereg, és verje le a lázadást!
- Gyerünk! Mozgás! - Igyekezz!
Azt mondják, a lázadást fojtják el,
de olyanokat kínoznak, akiknek ahhoz semmi közük.
Üzenet a hercegnőnek.
Alattvalóidat az éhhalál tizedeli.
A király mégsem küld segélyt.
Hercegnő! Szakítsd meg inkább wittenbergi tanulmányaidat,
és üdítsd szemünket szépségeddel!
Hercegnő!
Eszedbe sem jutott, hogy esetleg megmérgezhetnek?
Gyermeki naivitás.
Megfizetsz! Esküszöm!
- Hercegnő! Ez nem lehet! - Hercegnő!
- Mit tegyünk? - Hercegnő!
Ha ez a túlvilág,
akkor viszontláthatom apámat?
Nem fogod.
Te ki vagy?
- Apád már semmivé vált. - Semmivé?
Ha gyenge vagy, te is az ő sorsára jutsz.
Nem volt egyéb az életem, csak bánat.
Most rögtön el akarok tűnni.
Értelmetlenül éltem.
Claudius bácsikám él, és apámért nem áll bosszút senki.
Várj!
- Claudius itt van a másvilágon. - Mi?
Ő nem vált semmivé. Valahol nevet a markába.
Esküszöm, megkeresem, és bosszút állok apámért!
Mennyire dőrék is az emberek!
Helsingőr címerét viseled.
- Hol van Claudius? - Ne ölj meg!
- Hol van? - Kegyelmezz!
Már meghaltak,
mégis élni akarnak.
Kérlek! Kérlek, várj!
Barátaid vagyunk, felség.
- Micsoda? - Nyugodj meg, és gyere velünk!
Gyűlölködni
és egymást öldökölni vágynak még a másvilágon is.
Valóban itt van Claudius?
- Ilyen barátaim vagytok? - Egy koszos hercegnő
nem érdemel megváltást!
Elfogni!
Vár a Végtelenség!
Szétfeszíti a bosszúvágy.
Gyarlóság, asszony a neved!
Mi volt ez?
Eltűnt? Keressétek!
Lám! Hisz ez a lány csak úgy duzzad az életerőtől!
Mintha bizony még az élők világában lenne!
Mi hát embernek lenni?
Mi meghalni? És mi élni?
Jaj… Képtelen vagyok rá.
Taníts meg szeretni Kérlek, mutasd meg
A benned rejlő csodát Mit látunk mind
Töltsd meg színekkel szívemet
Mutasd meg…
- Csupa seb vagy! - Ne!
- Hagyjál! - Mi történt veled?
- Pap vagy? - Mentős vagyok.
- Menj a templomodba! - Mondom, mentős vagyok.
Betegeket, sérülteket látok el.
- Mégis meghaltál? - Nem haltam meg.
Tévedsz.
Egyszer majd meghalok, igen. De még van pulzusom.
- Akkor nem lennél itt. - Miért, hol vagyunk?
Fütyülő nyíl…
Ez egy csatatér?
„Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel!”
„A Pokol kapuja”? Ez a pokol? Na ne nevettessenek!
Azt hitted, te a mennybe mész? Önbizalmad az van.
Mindenki azt hiszi, hogy a mennybe vagy a pokolba kerül a halála után.
Pedig ide kerülünk mind, egytől egyig.
Nem ilyennek képzeltük a túlvilágot.
Egy pillanat! Én tényleg nem haltam meg.
Kaptunk egy riasztást…
Ezért elindultam a kórházból…
Álmodom?
Ha élek, miért vagyok itt? Ez valami tévedés!
Hogy kerülök én ide? Az ég szerelmére, én mentős vagyok!
- Ki tudja? - Akkor hát te is meghaltál?
Úgy van.
- Tényleg meghaltál? - Igen.
Nem úgy nézel ki. Rendben, megsérültél, de…
Mindegy, én hazamegyek. Még szolgálatban vagyok.
Merre kell menni?
- Mi volt ez? - Csendet!
Lenyűgöző!
Hé! Hé!
Ez…?
Ez meg mi?
Erős!
Cornelius!
Scarlet, a néhai Amleth király lánya!
Azt beszélik, egy bolond hercegnő bosszút forral Claudius ellen.
Ő egy király lánya?
Nem feledem az arcod…
soha!
Még a halálod után is folytatod a harcot!
Igazi harcos vagy. De most véged.
Semmivé válsz.
Meg kell…
bosszulnom apámat.
Bosszút kell állnom! Így nem tudok meghalni!
- Itt a vége. - Nem maradhat büntetlenül…
Akárhogy is, most már késő.
Nyugodj a semmiben, hercegnő!
ORVOSI ELLÁTÁS
- Az ördögbe is! - Elállt a vérzés.
Nem sérült se nagyobb ér, se ideg.
Próbáld nem mozgatni!
Hol van Claudius?
Felelj!
- A Végtelenséghez legközelebb eső helyen. - Mi?
Messze innen, a fenséges hegyek csúcsán,
- ott indul a Végtelenségbe vezető lépcső. - Hazudsz!
A király azt ígérte, hűségünkért cserébe magával visz minket.
A nagybátyám gonosz. Ez badarság!
Mindenki keresi a kiutat a másvilágról.
Az emberek gyengék.
Azt sem tudom, létezik-e a Végtelenség.
De megteszek neki bármit, ha magával visz oda.
- Badarság! - Minden világban vannak vezérek.
- És vannak vezetettek. - Badarság!
Mit művelsz?
Ne bántsd!
Megyek tovább.
Tessék! Ezzel a bottal járj!
Sajnálom, hogy megsérültél.
Nem a hercegnő kísérője vagy?
Próbáld meg kímélni a jobb lábadat!
- Azt várod, hogy hálálkodjak? - Nem.
- Akkor ne gyere utánam! - Dúvad vagy.
- Nem hagyom, hogy tovább gyilkolj. - Márpedig fogok. Ez bosszú.
Akkor se kellene ölnöd.
Utálom az ilyen jótét lelkeket.
Nem vagyok „jótét lélek”. Hijiri a nevem.
Úgy írják, mint a „szent” szót.
Aki megsérül, az vérzik.
Elkél melletted a segítségem.
Tégy, amit akarsz!
„A fenséges hegyek csúcsán
egy lépcső vezet fel a Végtelenségbe.”
- Rablók! - Meneküljünk!
Engedd el!
- Ne tedd ezt! - Ne vigyétek el!
Elég ebből! Ezek öregek, nem látjátok?
Elég!
Hagyjátok abba! Elég!
Mindent elvittek.
Miért kell még holtunkban is elszenvednünk ezt?
Tűnjünk el!
Lőnek?
Várjatok!
Rablók támadnak rablókra?
Térj magadhoz!
Add azt ide!
Azt is!
Várjatok!
A fenébe!
Feküdj!
Menekülj!
Erre jön!
Mi volt ez?
Jól vagy?
Semmivé lett.
Örülj, hogy nem jutottál ugyanerre a sorsra.
Sajnálom, hogy nem tudtam segíteni.
Lásd, ami az orrod előtt van! A valóságot, jótét lélek!
A kollégáim is ezt mondják.
Aki mentős, annak meg kell szoknia a halált.
Nem gyászolhat minden alkalommal.
De ha hozzászoksz a halálhoz, és zsibbadttá válik a szíved,
elveszítesz valamit magadból.
Taníts meg szeretni Kérlek mutasd meg
A benned rejlő csodát Mit látunk mind
Töltsd meg színekkel szívemet
Mutasd meg Mi minden lehet a szeretet
Miért él az ember?
Mi az élet értelme? Meg fogjuk egyszer érteni?
Hagyd meg ezeket a kérdéseket az élőknek!
- Nekünk már mindegy. - Mondtam már:
én még nem haltam meg.
Arra veszélyes az út.
- Tartsatok a karavánunkkal! - Miért?
Segíteni próbáltatok nekünk. Így hálálnánk meg.
- Nem jössz? - Lehet, hogy haramiák.
- Dehogy azok. - Honnan tudhatnád?
Én mentős vagyok.
Ha bárkinek bármi baja van, szóljon nekem!
- Ki vagy? - Ne közelíts!
Ne féljetek! Segítek.
- Ha fáj valami… - Hagyd!
Kik ezek? Miért hívtad közénk őket?
- Lehet, hogy rablók. - Küldd el őket!
- Úgy beszéltek, mint a gyerekek. - Na, mit mondtam?
A Végtelenségbe vezető lépcső? Úgy hallottam, más korokból jött emberek
összefogtak az oda vezető hegyi ösvény védelmére.
De senki nem tudja, eljuthatunk-e a Végtelenségbe.
Úgy van ez, mint az élőknél.
Nem hiszem, hogy eljuttok odáig.
Zord pusztákon kell átkelnetek, és ott vannak a rablók is.
Mi több, úgy hallottam,
egy egész zászlóalj állja el a hegyhez vezető utat.
A kígyó megsérült, de nem döglött meg.
Megöltem az apát, de a lány még próbálkozik.
Nem kockáztathatom, hogy semmivé leszek,
mielőtt megérkezik imádott Gertrudom.
Ej, mintha skorpiókkal volna tele a szívem.
Voltimand! Hol vagy?
Hogy győzzek le egy egész zászlóaljat?
- Miket kensz rá? - Lehet, hogy méreg!
- Hagyd abba! - Kergesd el!
Hű! Enyhül a fájdalom!
Nahát! Sokkal jobban vagyok!
Örülök.
Megmosnád a hátamat?
Hagyd a koszos vénembert!
A meleg pakolás ellazít.
Kár a rongyért, én azt mondom.
- Fájnak a sebeid? - Nem…
- Rengeteg van. - Annyi, ahányszor megvédtük a karavánt.
Ezek a kitüntetéseid?
Ahogy mondod!
- Ez nagyon kellemes. - Örülök.
A legkisebb mozdulattól is fáj mindenem.
- Ne aggódj! - Napról napra érzéketlenebb a kezem.
Legyen tudatos a mozgásod, akkor nem tompulnak el az érzékeid.
Jöhetek most én?
- Én akarok. - Nem, én.
- Miféle fortély ez? - Nincs fortély.
Csupán meghallgattam őket.
Más lettél a szememben.
Egy kicsit.
Hullámos mintát rajzol A homokra a szél
Felidézi bennem Hazámat és az óceánt
Tessék.
Megkóstolom.
Ha a fülemhez emelek egy kagylót Hangok emléke ébred bennem
Messze vetődtem, siratom magamat
S megállok, nincs már hova mennem
Nem hibáztatlak érte, hogy nem bízol senkiben.
Kezdetben mi is ilyenek voltunk.
De minél többször vernek meg, rabolnak ki, és árulnak el,
annál inkább éhezed a bizalmat.
Épp azért, mert ilyen szörnyű hely a világ,
vágyunk rá, hogy hinni tudjunk valamiben.
Mélységesen csalódott lehetsz,
amiért ilyen fiatalon ide kerültél.
Örömtáncot lejtünk
Míg el nem kergeti az éjt a hajnal
Énekeljük csodás dalunkat
Míg be nem köszönt a világvége
Táncolunk az idők végezetéig
Ahogy az ujjaink Tekeregnek a szélben
Énekelünk örökkön-örökké
És a szívünk mélyén Fogjuk egymás kezét
Adj életet nekünk
Hogy elúszhassunk, Ahova csak akarunk
Adj életet nekünk
Hogy megtölthessük üres szívünket
Borzasztó.
- Rémes. - Ezt neki tánc?
- Pedig milyen fiatal! - Szégyen!
Örömtáncot lejtünk
Míg el nem kergeti az éjt a hajnal
Énekeljük csodás dalunkat
Míg be nem köszönt a világvége
Táncolunk az idők végezetéig
Ahogy az ujjaink Tekeregnek a szélben
Isten fülében üresek az emberi szavak.
Ezért tánccal üzenjük meg az érzéseinket.
Adj életet nekünk
Hogy megtölthessük üres szívünket
Élj! Légy boldog! Tündökölj!
Mi arra megyünk, a városba, lerakodni.
De a te úti célod arra van.
- Köszönöm a kedvességed. - Azt kívánom, érd el, amire vágyol.
- Nagyon köszönöm. - Gyakorolj majd!
Mesélték az öregek,
hogy a „Végtelenség” nevű helyen a világ legszebb óceánja van.
- Óceán? - Széles mosollyal mondták.
Szeretnék úgy megöregedni, mint ők.
Mi volt ez?
Ne!
- Megint harcolni mész? - Bosszút kell állnom.
És őt nem csak leütöm.
Van egy kínai mese a legjobb íjászról.
Mi?
Láthatatlan nyilakat lő láthatatlan íjjal.
- Elég az álmodozásból! - Le akarlak állítani.
A jövőben nincs háború?
- Sajnos van. - Akkor választ kaptál.
Viszont sokan kívánjuk, hogy ne legyen a világban erőszak.
Ha nem hagyjuk abba valamikor, sosem ér véget a viszály.
Azt mondod, mi tehetünk a te korod háborúiról?
Nem mondom azt. Mégis…
Most mit…?
Várj!
Voltimand parancsnok!
Egy követ? Integet, hogy megadja magát?
Ez gyorsan ment.
- Ne harcoljatok! - Mi?
- Beszéljünk! Fegyverek nélkül! - Ki a rosseb vagy?
Te nevezed magad harcosnak?
Mi ütött ebbe?
- Gyáva féreg! - Vágjuk le a fülét meg az orrát!
Állj!
A hercegnő!
Scarlet!
Eltunyultatok! Kitartunk! Elfogjuk a hercegnőt!
Hercegnő ez, vagy vadállat?
- Voltimand… - Megsebezted egy rakás emberemet.
- Sose bocsátok meg neked! - Hagyd abba!
Visszavonulás! Gyerünk!
- Bújjunk el! - Vigyük a lovakat!
Az az ember… Cselből ajánlott békét, hogy lankadjon az éberségünk!
Ravasz trükk! És megbocsáthatatlan.
Scarlet!
A fenébe! Még egyszer!
Miért kellett ez? Miért nem hagytad?
Nem tudom. Te is hagyj inkább…
Én is el fogok most tűnni a semmibe?
Megteszem, amit tudok. Ne add fel! Felvágom a ruhádat.
- Ne… - Mozgasd a kezed!
Szégyellem magam…
Ez fájni fog.
Miért ezt a munkát választottad?
Láttam egy ápolót, aki a lelkét kitette, hogy segítsen másokon.
Én is ki akartam próbálni.
- Bolond vagy. - Tudod mozgatni a kezed?
Úgy tűnik, nem sérült ideg.
De egy darabig kíméld!
- Mit mondtam neked? - Tyű!
Kegyelmezz!
- Nem fogok. - Könyörgök!
- Te sem kegyelmeztél apámnak. - Várj! Hallgass meg!
Nem én öltem meg a királyt.
- Hiába hazudsz! - De így igaz.
Mert én hallottam. Hallottam, mit suttog.
- Mit suttogott? - Mit mondasz?
Nem értettem!
Te nem, de én mellette álltam. Én értettem.
És megállt a kezem. Úgy tűnt, Cornelius is hallotta.
Nem bírtunk lesújtani.
Én egy hangot sem hallottam belőle!
Nem vagy kíváncsi? Ha megölsz,
velem együtt sírba szállnak a király utolsó szavai.
Hazudsz, hogy elkerüld a sorsodat!
- Harcosként, a lelkem üdvére esküszöm! - Hazudsz!
Hát jó. Ha megmondod, szabadon távozhatsz. Harcosként esküszöm.
De az igazat mondd! Mit hallottál?
Két szót csupán: „Bocsásd meg!”
„Bocsásd meg”?
Miért mondta volna ezt?
Polonius! Te mindig jó hír atyja voltál.
Úgy hallom, Voltimand kudarcot vallott.
Corneliushoz hasonlóan büntetjük őt, míg meg nem törik,
és el nem ismeri gyarlóságát.
Elfelejtheti a Végtelenséget.
Majd én Laertesszel felkutatom és széthasítom a hercegnőt.
Menjetek!
Claudius úr! Vigyél magaddal!
Vigyél el minket a Végtelenségbe!
Akik velem harcolnak,
kivétel nélkül mind otthonra lelnek a Végtelenségben!
Köszönjük, felséges úr!
- Köszönjük! - Hálásan köszönjük!
Kiválasztott harcosok! Fogadjatok hűséget nekem!
Ne féljetek! Küzdjetek!
Vár ránk a Végtelenség!
„Bocsásd meg!” Ha apám tényleg ezt mondta,
milyen megbocsátásról beszélt?
Talán könyörgött.
„Kegyelem! Bocsásd meg a bűnömet!”
Apám nem félt a haláltól, és sosem könyörgött.
Vagy titkolt egy szörnyű bűnt, és azért kért megbocsátást.
- Azt sem hiszem. - Hát mit gondolsz?
Talán a szégyenletes helyzetért kért bocsánatot királyként a népétől.
- Tényleg azt tette volna? - Én magam apád helyében
azt bánnám, hogy nem nevelhetlek tovább.
„Bocsásd meg, hogy rossz apa vagyok!”
Sok különböző magyarázat.
Mi lehetett a valódi szándéka?
Máshogy is lehet ezt nézni.
Ez csak egy vélemény.
- Szabad? - Beszélj!
„Bocsásd meg a bűnét! Bocsáss meg Claudiusnak!”
De miért? Miért?
Megölte apámat, elorozta a trónt, az országot, mindent!
Ilyen aljas embernek nem bocsáthatok meg!
Márpedig azt hiszem, apád azt kívánja, hogy bocsáss meg neki.
- Soha! - Megértelek.
Egy szent sem tudna megbocsátani.
- Hát akkor? - Magam hallottam őt, és ezt érzem.
Úgy éreztem, megszólít a király igazsága.
Milyen „igazság”? Nem értem. Miről beszélsz? Miért bocsássak meg?
Miért mondaná apám, hogy bocsássam meg a megbocsáthatatlant? Miért?
Miért?
Elengedsz minket? Ennyi sérülttel is könnyedén le tudnánk győzni.
Nem tennél te olyat, Voltimand.
Máris elfelejtetted? Le akartalak lőni.
Gyerünk!
Miért harcoltam mindeddig?
- Bocsásd meg! - Miért?
Bocsásd meg!
Egyetlen célom volt: bosszút állni apámért.
És most…
- És most… - Bocsásd meg!
Bocsásd meg!
- Mit csináltok? - Bele akarsz nézni?
- Bele? - Nagy Sándorba.
- Mi? - Caesarba.
- Lehetetlen. - Ez egy friss sír.
Rá kíváncsi lehetsz.
Nem lehet… Apám lenne az?
- Apám! - Apám!
Valamit nem értek! Magyarázd el, apám!
- Magyarázd el! - Apám!
Akire a leginkább kíváncsi vagy…
Te magad vagy!
Képzeld el, milyen lett volna egy egészen másfajta élet.
Az utcán sétálva fagyit enni,
egy kávézó teraszán csevegni.
Kirakatokat nézegetni, azután…
Bocsáss meg, de egy másik világról beszélsz, amit nem ismerek.
Gondolom, szánsz engem.
Pedig nincs rá okod.
Nem tudok változtatni rajta. Olyan életem van, amilyen.
Mi lesz, ha újra meghalsz, és örökre eltűnsz?
Nem félek tőle.
Sőt, szeretnék is eltűnni,
amint megbosszultam apámat.
Hallgasd! Ez egy közkedvelt dal egy távoli jövőből.
Taníts meg szeretni Kérlek, mutasd meg
A benned rejlő csodát Mit látunk mind
Töltsd meg színekkel szívemet
Mutasd meg a szeretetet Kérlek, még egyszer
Mutasd meg Még egyszer az élet értelmét
Mielőtt a lelkem
Feledi a hangokat Melyek nevemen szólítanak
Taníts meg szeretni Kérlek, mutasd meg
A benned rejlő csodát Mit látunk mind
Töltsd meg színekkel szívemet
Mutasd meg A szeretet mi minden lehet
Kulcsként feltár titkokat Rejtett igazságokat
Úgy érzem, a válasz te vagy
Hijiri!
Utak keresztezik egymást Az idő végtelen, furcsa a sors
Az ígért órában Megfordulok, és rád találok
Az én vagyok!
A világ ragyogó fényre gyúl
Minden megújul
Te ébreszted fel
Egy másik én!
A szél és az eső És majd a szivárvány
Zenévé válik dalunk hallatán
Nem sejtettem, hogy ennyire
Gyönyörű virág vagy
Ó, szívem
Már semmi sem tart vissza
Taníts meg szeretni Kérlek, mutasd meg
A benned rejlő csodát Mit látunk mind
Töltsd meg színekkel szívemet
Mutasd meg a szeretetet Kérlek, még egyszer
Mutasd meg Még egyszer az élet értelmét
Mielőtt a lelkem
Feledi a hangokat Melyek nevemen szólítanak
Taníts meg szeretni Kérlek, mutasd meg
A benned rejlő csodát Mit látunk mind
Hirtelen elájultál.
- Láttam a kort, amiben élsz. - Mi?
Átrepültem az időn.
És… táncoltál, Hijiri, olyan szépen.
- Összekevertél valakivel. - Nem. Te vezetted a táncot.
Nagyon jó volt.
Ha egy más korba születtem volna,
akkor most más ember lennék?
Akkor nem süppedtem volna bele
a szenvedésbe, a csalódottságba?
Ne sírj, Scarlet! Itt vagyok.
Már nem kell sírnod.
Figyelj!
Te hercegnő vagy?
- Nem. - Olyan csinos vagy! Azt hittem…
Bárcsak hercegnőnek születtem volna!
Te is szeretnél az lenni, igaz?
Ha hercegnő lennék, tudod, mit akarnék?
Mit?
Olyan világot, amiben nem halnak meg a szegény gyerekek.
A Végtelenség odafent,
a szent hegyek csúcsa fölött terül el.
Oda csak az erősek léphetnek be. Figyeljetek!
Senkit ne engedjetek a környékére se!
Bízd a hercegnőt rám, Guildensternre…
És rám, Rosencrantzra!
- Hamar megtaláljuk… - Aztán irány a Végtelenség!
Juhú!
Törjünk át a Végtelenség felé!
- Vezess a csúcsra minket! - A csúcsra!
Döntsük le a falat!
- Vissza! - Vagy lövünk!
Előre! Vár ránk a Végtelenség!
- Vesszenek Claudius lovagjai! - Nem csak az övék a Végtelenség!
Előre!
- Kegyelem! - Ne öljetek meg!
- Ne féljetek! - Keresünk valakit.
- Kit kerestek? - A hercegnőt!
- Látta őt valaki? - Hosszú, befont copfja van.
- Ilyen! - Ne!
- Ilyen a haja! - Ez fáj!
- Engedd el! - Hallgass!
Aki átadja a hercegnőt, szabadon elmehet!
Sőt, velünk jöhet a Végtelenségbe!
- Hazudtok! - Nem leszek a rabszolgátok!
Akkor kóboroljatok a Másvilágon az idők végezetéig! Menjünk tovább!
Mi? Várjunk!
Ez meg mi?
Dániai aranypénz… Hogy kerül hozzád ilyesmi?
Talán tudsz valamit… a hercegnőről?
- Nem tudok semmit! - Ne titkolózz előttem! Beszélj!
- Ha nem beszélsz… - Elég! Ne bántsd őt!
A hercegnő? Megvan a hercegnő!
Állítsuk talpra!
Hercegnő! Jaj! Hercegnő!
Fussatok! Meneküljetek!
- Elfogtuk a hercegnőt! - Claudius király kitüntet minket!
- Most már… - Elvisz minket a Végtelenségbe!
Scarlet!
- Ki a rosseb vagy te? - Engedjétek el!
Nem tudsz lőni?
Mi tart vissza? Játéknyilad van?
Vagy nem tudod használni az íjat?
Miért jöttél ide?
- Mert… - Mi dolgod van neked ezen a helyen?
Én…
Hijiri!
Nem esett bajod?
Jól vagyok. És te?
Én is.
- Élned kell. - Élni fogok.
Taníts meg szeretni
Kérlek, mutasd meg
A benned rejlő csodát
Mit látunk mind
Töltsd meg színekkel szívemet
Mutasd meg a szeretetet
Kérlek, még egyszer
Mutasd meg még egyszer Az élet értelmét
Mielőtt a lelkem
Feledi a hangokat Melyek nevemen szólítanak
Taníts meg szeretni
Kérlek, mutasd meg
A benned rejlő csodát
Mit látunk mind
Töltsd meg színekkel szívemet
Mutasd meg
A szeretet mi minden lehet
Kulcsként feltár titkokat
Rejtett igazságokat
Kérlek, mutasd ma meg Nekem a válaszod
- Legyőzzük Claudiust! - Fel a várba!
- Nincs itt! - Hol lehet?
- Megszökött? - Az ördögbe!
Újra nappal van.
Bocsáss meg…
Fent vagyunk a csúcson.
De… itt nincs semmiféle lépcső!
Nem létezik.
Azt hittem, itt lesz a nagybátyám…
Nincs már itt.
Már felszállt a Végtelenségbe.
Te pedig most semmivé válsz.
- Scarlet! - Megállj!
Lezuhansz vagy leszúrlak.
Tied a választás.
Te?
- Cornelius! - Áruló lettél?
Példásan megbüntettünk, és elvettük a fegyvereidet,
mégsem nyugszol?
Áruló! Ezúttal nincs kegyelem, golyót kapsz!
Voltimand!
Áruló kutyák! Miért álltok a hercegnő mellé?
- Nem vagyunk többé a kutyáitok. - Se a bűntársaitok!
Egy nyomorék nem fog legyőzni engem!
Válj semmivé!
Átkozott!
Félre, Voltimand! Cornelius! Válj semmivé!
Akit keresel, odafent van.
Ha idáig eljutottál, teljesítsd be a bosszúd!
Köszönöm.
Az ott…?
Ó, hatalmas kapu!
Végtelenség kapuja!
A király vagyok!
- Claudius! - Miért maradsz zárva?
Miért nem tárulsz fel előttem?
Miért?
Az ördögbe! Eljöttem idáig. Mit rontottam el?
Vér tapad kezemhez…
Rút a bűnöm, és az égre bűzlik.
Könyörögnöm kell bűnbocsánatért.
Vagy már túl késő azt tennem?
A vétkem gyümölcse most is az enyém.
Koronám, dicsvágyam és királyném. Hogy nyerhetek kegyelmet?
Bűnbánat… Csak a bűnbánat segíthet.
Bocsáss meg nekem, nyomorult bűnösnek! Válts meg engem!
Minden erőmmel segítettem számtalan boldogtalant,
akik a Végtelenséget keresik.
Hát könyörgök, válts meg engem!
Claudius király, elhiszem, hogy bűnbánatod őszinte.
Mégis… kérnem kell valamit tőled.
Kérlek, ismerd el, hogy rosszat tettél!
Hogy apámat megölnöd vétek volt.
Kérd a lánya bocsánatát!
Bácsikám!
Kérjek bocsánatot? Nevetséges!
Egyetlen dolgot bánok csak:
Hogy nem kínoztam tovább az apádat, mielőtt megöltem.
Hogy remegj a félelemtől, és ne merj dacolni velem!
Vérét kellett volna vennem, és lefejtenem csontjairól a húst,
miközben a megváltó halálért könyörög!
Ha azt végignézted volna, most nem állnál így elém,
és eszedbe sem jutna ez a nevetséges igény!
De hát most gyakoroltál bűnbánatot! Segítetted a boldogtalanokat…
Mi hasznom belőle, ha másokat is magammal hozok?
A Végtelenség az enyém! Az enyém, és senki másé!
Hogy állhat itt valaki, akinek a szíve kapzsisággal van tele?
Mások reményeit taposod el!
Hogy is léphetnél te be a Végtelenségbe?
Akarod-e csak a töredékét érezni a szenvedésnek, a kínnak,
amit apám érzett? Akarod?
Bocsásd meg!
Végigvigyem a bosszúmat?
Vagy mindent bocsássak meg?
Miért kell így szenvednem?
- Mi fogja vissza a kezem? - Nem tudom!
Nem tudnék máshogy élni?
Nem tudom!
Akkor nincs remény.
Nem tehetek róla! Ehhez az élethez szoktam!
Így igaz. Akkor nincs remény számomra, és itt a vég.
A gyűlölet tett kardforgatóvá,
a bosszúvágy apám és minden szenvedő miatt.
Türtőztettem magam újra meg újra.
Azt mondtam magamnak: „Nem kell így lennie.”
Mostanáig úgy éltem, hogy nem bocsátottam meg magamnak…
Nem bocsátottam meg magamnak…
- Magamnak. - Bocsásd meg!
- Magamnak… - Bocsásd meg!
Scarlet!
- Apám! - Hagyj fel ezzel az őrültséggel!
Ne törj bosszúra a nevemben!
Van egy másik éned, ami után vágyol,
amit nem emészt fel a gyűlölet és a bosszúvágy.
Azt akarom, hogy éld és becsüld az életedet!
Azt akarom látni, hogy ragyogsz, szabadon élsz.
Apám!
Jól figyelj! Erre a helyre,
a Végtelenségbe nem való egy vesztes lánya.
A Végtelenség az enyém.
Senki más nem léphet be oda. Csak én és a királyném.
Csak mi fogunk belépni ezen a kapun!
Süllyedj a semmibe! Kövesd a nyomorult apádat!
Nem bocsátok meg neked.
Nem tudok megbocsátani.
De befejezem a harcot azok kedvéért,
akik a viszályok végét óhajtják.
Így esélyt adok a jövőben élőknek, hogy békében éljenek együtt.
Szép szavakba csomagolod az üres eszméidet, bolond!
És most eltűnsz nyomtalanul!
Gertrud!
Kérlek! Segíts!
A Végtelenség…
Gertrud!
Itt vagyunk a Végtelenség kapujában!
Nem akarok eltűnni! Ne hagyd, hogy semmivé váljak!
Nem akarok eltűnni!
Segíts!
Gertrud!
Ments meg! Nem akarok meghalni!
Nem akarok meghalni!
Végre…
Végre sikerült elérnem a célt.
Most már nyugodtan eltűnhetek.
Tévedsz, Scarlet.
- Mi? - Az emberek ezt a helyet
Másvilágnak, Végtelenségnek és hasonlóknak nevezik,
de tévedésben élnek.
Ebben a világban élet és halál együtt él, nem egymás ellenében.
Sőt, nemcsak élet és halál, de az idő is.
Itt összemosódik múlt és jövő.
Azért lehettek ti itt együtt.
Mármost
kettőtök közül az egyik még él.
- Nem halt meg? - Közeledik a perc,
mikor az élőnek fel kell ébrednie.
Mert ő nem lehet itt.
Hamarosan eljön az idő, hogy visszatérjen oda, ahonnan jött.
Értem. Őrá gondolsz.
Kezdettől fogja mondja, hogy nem halt meg.
Hogy tévedésből került ide. Szóval…
- Tévedsz. Nem én élek. - Mi?
Te élsz, Scarlet.
Most már emlékszem. Tényleg meghaltam.
Központ minden egységnek!
A bajtársak úton vannak két eszméletlen emberhez.
Központ, vége.
Sürgős! Központ minden egységnek!
Késes támadás. A gyanúsított szökésben van.
Legyenek nagyon óvatosak!
Nem terveztem meghalni.
Ösztönösen cselekedtem, eléugrottam.
Ezért nem vettem észre, hogy meghaltam.
Azt képzeltem, hogy még élek.
Én halott vagyok. Te vagy az, aki még él.
Nem én vagyok. Nem lehetek én.
A penge belső szerveket ért.
Egy időre elállítottam a vérzést,
de az újra beindult.
Nem. Tévedsz! Nem én élek!
Hijiri! Élned kell!
Akkor itt maradok! Itt maradok veled!
Jaj! Istenem…
Hijirit keltsd életre, ne engem!
- Nem. - Kérlek! Hadd lépjen a helyembe!
Nem.
Nem nekem kellene élnem.
Hisz én a bosszú megszállottja voltam.
- Nem. Élned kell, Scarlet. - De nem akarok.
- Élj! Mondd, hogy élni akarsz! - Nem!
- Mondd, hogy élni akarsz! - Nem! Mert el kell válnom tőled!
Az nem baj! Élned kell!
- Nem akarlak elhagyni! - Mondd, hogy élni akarsz!
Mondd ki! „Élni akarok!”
- Élni… akarok. - Hangosabban! „Élni akarok!”
Élni akarok!
- Mondd! - Élni akarok!
Élni akarok!
Élni fogok. És teszek róla, hogy mire megszületsz,
kevesebb ellenségeskedés legyen a világban.
Ha megváltozik a jövő, akkor biztos nem ölnek meg téged, igaz?
Mindent, amit csak tudok, meg fogok tenni érte!
Akkor te is tovább élhetsz, Hijiri!
Lehet családod, felnevelhetsz gyerekeket,
és szép öregkort érhetsz meg!
Mit jelent embernek lenni?
Mit jelent meghalni?
Mit jelent élni?
És…
mit jelent szeretni?
Felség?
A hercegnő!
A hercegnő visszatért közénk!
- Igen! - Hatott az ellenszer!
Csoda történt!
Az alatt történt, amíg tetszhalott voltál.
Ivott egy pohárból, amiben neked szánt méreg volt.
Azután egyik pillanatról a másikra meghalt.
Miért vagy életben?
Miért halt meg a férjem, s te miért itt vagy a pokol helyett?
Miért?
Bizonyára saját kezűleg akartál bosszút állni.
- Nem, már nem. - Tessék?
Utam végére értem.
Isten óvja az új királynőt!
- Dicsőség új királynőnknek! - Dicsőség neki!
- Új királynő! - Igen?
Ígéred, hogy nem nyomsz el úgy minket, mint az előző király?
Elegünk van a szegények sanyargatásából!
Jól beszél!
Népem! Ha elfogadtok engem
országunk vezetőjének,
mindannyiótok boldogságáért fogok szolgálni.
Barátságot és bizalmat építek szomszédainkkal.
Nem halnak meg gyerekek.
Ha kínokat kell elszenvednem is,
ígérem, nem adom fel, amíg meg nem találom a béke útját.
Mindazokért, akik a háború végét kívánva haltak meg.
És mindazokért, akik majd megszületve boldogságra vágynak.
Tényleg lehet olyan világ a jövőben, amiben nem lesz háború?
Igen. A segítségetekkel lehet.
Akkor mi is hinni fogunk benned, és nem adjuk fel.
- Én is! - Én is!
- Támogatunk! - Mindannyian!
Dicsőség új vezérünknek!
Dicsőség neki!
A levegőbe fénylő arany ösvényt rajzolva
Felhők úsznak lágyan
A borostyánsárga égen
Egy eskü távoli, elsuttogott szava
Egy halk ígéret, ó, oly messze már
Az akkor elhangzott szavaink
Egy új hajnalra várnak
Az érintésed, a melegséged
Valahol ott visszhangzik bennem
Mint zene az árnyon át
Halványít az idő
De én most is Minden nap érzem a lelkedet
A végtelen égen túl
Felülemelkedve az időn
Tudom, újra megtalálom
Az utat hozzád
Emberöltőkön át lélegzek Hogy végre ölelésedbe érjek
Még egyszer, úgy, mint rég
Vágyakozva, sóvárogva Reményt őrizve annyi éven át
Az elúszó fellegek messze vannak
Ám kívánságom itt van oly közel
Rég suttogott szavaid csengnek bennem
Mint régi néma dallam
Minden újabb nap
Egy újabb lépés feléd
Bármi jöjjön szembe
Végigmegyek az úton
Nem állít meg szakadék
Nem riaszt a távolság
A csillagok fénye halvány
De hiszem Hogy egy sugár visszavezet minket
A végtelen égen túl
Felülemelkedve az időn
Tudom, újra megtalálom
Az utat hozzád
Emberöltőkön át lélegzek Hogy végre ölelésedbe érjek
Még egyszer, úgy, mint rég
A végtelen égen túl
Tudom, megtalállak
Emberöltőkön át lélegzek Hogy végre ölelésedbe érjek
Még egyszer, úgy, mint rég
Még egy élet
Veled
A feliratot fordította: Tóth Tamás