Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ahoj všichni!
Promiňte, že jsem vás nechala celé ty roky čekat.
Pojďme na to!
Je to poslední den. Jste připraveni?
Dobrý večer.
Díky, že jste dnes přišli
z různých míst.
Dnes...
je to 20 let od mého prvního alba.
Cítím se teď trochu nesmělá.
Strávit
den jako je tento...
nejsem moc na oslavy,
však víte.
Jásot lidí...
Je to divný pocit,
být hvězdou večírku.
Ale vezmu to prostě jak to je
a budu šťastná.
Jsem ráda, že mohu ten den strávit takto. Děkuji vám!
Nerozplakejte mne hned na začátku.
Chtěla jsem to vydržet až do konce představení.
Rozmazává se mi make-up.
Víte,
říkala jsem to i včera,
ale cítím se tu jako na školním setkání,
protože všichni
sedíte.
Já nejsem taková ta panovačná ředitelka školy.
Ještě než začneme...
Ti, co používají mobilní telefony,
snažte se nerušit tím ostatní v obecenstvu.
Ujistěte se že máte jas displeje na minimum a blesk je vypnutý
a pokud ho držíte moc vysoko, rušíte výhled ostatním,
tak se snažte je držet co nejníže.
Děkuji vám za spolupráci.
- Takže... - OK.
Teď zním jako opravdová paní ředitelka, že?
-Že? -Ředitelka!
Ach, „Ředitelka“? To je nová přezdívka.
Už jsem byla „Veliká ségra“, ale „Ředitelka“ jsem poprvé.
Tak to je asi vše.
Protože podlaha je rovná,
lidé úplně vzadu
pocítí tu vzdálenost ještě více,
ale já vidím, jak dáváte ruce nahoru
a dokonce i slyším, co říkáte.
Pojďme si to společně užít.
Takže, takhle se věc má.
Díky.
Děkuji vám!
Dnes...
Kolik z vás
je tu dnes samo?
Ale, tady vepředu je vás celkem dost.
Vy jste dnes o samotě?
Postavil jste se jako první, po chvilce váhání.
Díky. Děkovat vám je trochu divné,
ale viděla jsem vás.
Ano, vskutku, vidím vás dost dobře.
Nosím kontaktní čočky.
Mám velmi špatný zrak,
ale vidím dobře.
Vidím vás, co jste sem dnes přišli.
Víte,
já nevystupuji často naživo.
A...
během tohoto turné,
jsem se naučila, jak důležité je dělat takovéto koncerty.
Protože jinak
neuvidím vaše tváře.
Takže
si vaše tváře vtisknu do paměti, než odejdu domů.
Tak mi ukažte své tváře, ano?
Nemyslím si, že mnoho lidí natáčí nepřetržitě.
Všimla jsem si, včera a dnes,
že jen málo lidí drží své mobily nahoře,
před jejich tvářemi.
Z toho mám velikou radost.
Tak...
Nyní, když nemůžete fotit a točit videa...
Chci jen říct, jak jsem šťastná, když mohu vidět
vaše tváře.
A vy, co jste tu sami, nebojte se a užijte si.
Dívám se na vás.
Takže... asi tak nějak.
Dnes mám narozeniny!
Cože? Narozeniny?
Všechno nejlepší.
Díky!
Není zač.
Moc odvážná osoba.
Tak tedy,
dnes, myslím, je den oslav.
Nejen narozeniny,
ale výročí,
a možná někteří z vás nechali vaše děti poprvé doma samotné.
Každý máme asi něco,
co činí tento den speciálním...
V dobrém, či ve zlém.
Tak ať je to dnes jako novoroční večírek.
Je to ten sváteční čas.
Někteří se možná i obáváte příchodu nového roku.
Ano, takže,
nechť nám
to takhle vydrží až do konce.
Děkuji vám!
Dovolte abych vám představila
tanečnici Fukiko Takase!
V hudebním klipu k singlu „Forevermore“
jsem musela najednou tančit moderní tanec.
Byla mou choreografkou, a od té doby je mou drahou přítelkyní.
Díky, že se mnou jezdíš po turné.
Ještě jednou ji zatleskejme.
Jsi tak skvělá.
Dobře, chtěli bychom spolu zahrát ještě jednu píseň.
Jdeme na to!
- Když mluvím s vámi... - Ano.
Tak nějak
- myslím, že působím klidně... - Jasně.
...nebo dokonce v pohodě,
ale to je pro mne normální.
- „Normální.“ - Nemusím se moc snažit, chápete,
a vím,
že mluvím pohodlně.
Mám radost.
Jsem tak ráda, že s vámi mohu zase hovořit.
SPECIÁLNÍ INTERVIEW
Téma
-Název tohoto turné... -Ano,
Smích v Temnotě
je název slavné novely od Vladimira Nabokova.
- Nesouvisí to obsahově. - Jasně.
Jednoduše řečeno,
témata naděje a zoufalství mi vytanula na mysli...
ve stejný čas.
Miluji sledovat stand-up komiky
a narazila jsem na šou americké komičky Tig Notarové
- a byla vážně dobrá. - Ano.
Koukala jsem i na další její vystoupení,
a zjistila jsem, že byla diagnostikována s rakovinou prsu
a její matka zemřela.
Jedny z nejhorších věcí v životě,
nemoc a úmrtí v rodině, ji postihly ve stejnou dobu.
I v zoufalství ji stále zvali na vystoupení
a ona je musela odehrát jako stand-up komička.
Ale jak mohla, za takových podmínek?
Ani neví, jestli přežije.
Jak může dělat zábavu? Nemožné.
A tak někoho požádala o radu.
Odpověď zněla, „Tak bys na tom měla vydělat.“
A tak vyšla na jeviště a začala slovy,
„Ahoj, dobrý večer, vítejte všichni.
Já mám...
rakovinu. Našli u mě rakovinu.“
Takže z počátku bylo publikum...
Překvapeno, řekl bych.
Nejprve se diváci smáli. „Co? Co? Co? Opravdu?“
A atmosféra se změnila.
Ona říkala pravdu,
ale někteří lidé si mysleli, že to byla sranda.
Víte,
nakonec to je to, o čem je humor.
Ta komedie byla tak symbolická.
Pokud máte
- humor... - Ano.
...můžete přehodit své emoce
a nezáleží na tom, jak moc jste zoufalí.
Můžete změnit úhel pohledu, způsob myšlení.
Jasně.
Zoufalství a smích jsou si jaksi blízko.
- Ano. - Chápu,
že zoufalství je pravý
opak smíchu,
ale také mám obrázek smíchu
který je na konci zoufalství,
a odtud se odrazíte zpět do života.
Když píšete o světle,
či o naději v tvých textech,
nezpíváte jen
o světle a naději.
Je to světlo a naděje, co se odráží zpět
ze zoufalství a drsné reality.
Takže, pokud se někdo snaží vyjádřit naději
jen pouhou silou...
Síla!
Obdivuji, jak to zvládnou,
ale také si pomyslím,
„Kéž bych měl také takovou sílu,
ale tu já asi nemám.“
Ale ta naděje,
či světlo, které popisujete, je něco,
s čím se dá ztotožnit.
Takže pro mne
je to téma
jaksi srozumitelné.
Laughter in the Dark.
Nikdy jsem ten výraz nepoužil, ale celkem to pasuje i k mému životu.
Mohl bych si i změnit umělecké jméno Matayoshi: Laughter in the Dark,
rozumíte.
Je to sice jméno vašeho turné...
Ano, to bys měl.
...ale já si to mohu zvolit za své umělecké jméno.
- Matayoshi: Laughter in the Dark. - To zní ostře.
Proč jste se stal komikem?
No...
Můj otec je z Okinawy.
Jako dítě
jsem tam jezdil na léto.
A vždy se konalo
večerní posezení rodiny a sousedů.
A jakmile někdo začal hrát sanshin,
všichni začali zpívat.
Můj otec byl veselý, když pil,
a tak byl vždy vpředu a tančil.
A pak se všichni začali smát.
Já byl tenkrát velmi stydlivý, a říkal jsem si,
„Panečku, táta umí tak rozesmát lidi.
Je vážně skvělý.“
A jednou
mi někdo řekl,
„Tvůj otec tancuje tak, že jsou z toho lidé veselí.
Měl by ses k němu přidat.“
Já jsem nic takového nikdy před lidmi nedělal.
A tak jsem se moc bál.
Ale nechtěl jsem zkazit dobrou náladu,
kterou vytvořil můj otec.
A tak jsem, poprvé v životě,
udělal odvážný krok.
A protože jsem tak trapně tancoval,
lidé se mi smáli pětkrát více, než mému otci.
- Chápu. - Najednou se mi dostalo skvělé odezvy
a byl to tak dobrý pocit.
A tak, poprvé, jak to jen říct...
Byl to ten moment,
kdy jsem opustil svou komfortní zónu a vstoupil do okolního světa.
Opustit svou komfortní zónu.
- Chápu. - Ano.
Vidět lidi tak šťastné
mě vážně moc těšilo.
A tak jsem šel do kuchyně
sám
a užil si ten pocit úspěchu nad šálkem čaje z ječmene.
Potom za mnou přišel můj otec.
Myslel sem, že mě pochválí, ale on řekl:
„Hele, nenech se unést.“
Žárlil.
Prostě jen tak. On byl dětinský otec.
- Protože jsi měl lepší ohlas. - Přesně.
-Tohle řekl, -Chápu.
...ale já se stejně cítil skvěle,
protože jsem něco dokázal
a rozesmál lidi.
Dlouho po tom jsem se dozvěděl,
že existuje teorie, že slovo „warau“, které znamená „smát se“ pochází
ze slova „waru“, což znamená „puknout“.
- „Waru“? - „Waru“, jako pukat.
Chápu.
To prý je původ slova „warau“,
se kterým se mohu ztotožnit.
Většinou
se cítím jako uzavřený
v temné a tenké membráně.
Ale pokud
rozesměju lidi
v televizi, nebo třeba v divadle,
tak mohu
vystoupit z té membrány.
Jednoduše řečeno,
ničí to tu tíhu denního života.
To je to...
To je o čem mluvíte, že?
Toto je smích?
Ano.
Takový ten moment překvapení...
Jako právě teď, okamžitě jsem se vymanil ze normálu.
- Jasně. - To je přesně to,
o čem mluvím.
Pardon, mohu jít na toaletu?
- Ano, jistě. Jděte. - Omluvte mne na moment.
Uděláme si malou přestávku. Jen jděte.
Zastavte kameru. Prosím, doprovoďte ho.
Ještě se nevrátil?
Poslal jsem někoho, aby se za ním podíval,
ale zdá se, že jeho nálada je...
Vážně?
Co se stalo?
Ničí to tu tíhu denního života.
To je...
- Začněme natáčet. - Ok. Kamera běží.
Pane Matayoshi.
Co se stalo?
To bylo až moc kruté.
Je mi to moc líto.
Myslela jsem, že to je to, co jste měl na mysli.
No, to bylo.
Já jsem řekl „smích ničí“
a vy jste opravdu zničila tu plynulost a ten normál.
Tak proč jste se nesmál?
Bolí to, když tě někdo praští lahví do hlavy.
Můžete se smát?
Já jsem mluvil vážně, a potom jsem dostal lahví po hlavě.
Tak ztrapňující.
- Co je na tom k smíchu? - Pardon.
Zrovna jsme se bavili, nevím, jak jsme skončili tady.
To je pravda.
Co to dělám?
Zamkl jsem se tu, jako děcko.
Ale vůbec ne. Byla jsem moc krutá.
Je mi to tak líto.
Tady končí sranda.
Ale možná
je toto
jedna z forem humoru v zoufalství.
No, tohle není to pravé místo na debatu,
pojďme zpět...
To jste měl na mysli, ne?
Ne?
Co se děje?
Není to správné.
Ne?
Vůbec.
Už jste někdy
zažila konverzaci, kde jeden druhého praští lahví po hlavě?
Jsou věci, které byste neměla dělat.
Chci říct, když jste přišla na toaletu
a omluvila se, tak jste už měla lahev v ruce, že?
Myslela jste, že mě znovu udeříte, když dostanete šanci.
Tak počkat,
máte něco i ve druhé ruce?
Ne, nemám nic.
A teď
- se uklidněte a poslouchejte. - Dobře.
Smích je vskutku...
Tak nějak, že?
Neměla jste lahev.
Co je tohle za systém?
Systém?
Systém... to není ono!
Co je tohle za systém?
Nemyslela jsem, že jste tak hrozivá osoba.
Hej!
To já jsem dostal třikrát lahví do hlavy!
Hej!
Co se děje?
Nemám ponětí.
To na mě čekala?
Paní Utada.
Naštval jsem ji.
Tak takhle vypadá zoufalství.
BRÁNA KAMINARIMON
Tolikrát mě uhodila.
Pane Matayoshi!
Paní Utado, je mi to tak líto.
Můžete se mnou udělat interview znovu zítra?
Odpustíte mi?
Moc se omlouvám.
Děkuji vám.
Takže „humor v zoufalství.“
Správně.
Mimochodem, mám dotaz.
Je text k písni „První Láska“ podle skutečné události?
Já...
Vždy jsem se vás chtěl zeptat.
Přirozeně, jsem zvědavý.
A ujistím se,
že dnes dostanu odpověď.
Bylo mi 16 když vyšla „První Láska“.
Měla jsem tehdy přítele až těsně do vydání
a moji známí říkali,
„Hele, ten song je o něm, že?“ z čehož jsem byla trochu nesvá.
„Ne, není to tak,
texty jsou čistě poezie.
Takže nejsou z mého deníčku.
Ne vše je z mé osobní zkušenosti.“
Ale ani mí přátelé, ani svět tomu zjevně nerozumí, takže...
- Omlouvám se, moc jsem naléhal. - Ne.
Musel jste
pracovat s naprostým hereckým amatérem.
Ale vy jste
se s tou lahví pořádně rozmáchla.
NEZKOUŠEJTE DOMA! BYLA POUŽITA LAHEV Z CUKROVÍ.
Protože to bylo skvělé.
HUDBA: „OZORA DE DAKISHIMETE“
Měli bychom spolu zase něco podniknout, až budu příště na turné.
Kdykoliv se přijdu nechat uhodit.
Udělejme pokračování.
To přeháníte s tou rychlospouští.
KONEC
Děkuji!
Vraťme se k tomu
tématu 20. výročí.
Je to neuvěřitelné. Plných 20 let.
Včera jsem řekla publiku...
„Je to 20. výročí.
Takže je tomu 19 let
a jdu asi do toho 20. roku.“
Vlastňe, dnes je tomu 20 let.
Je to divné. Dvacet let.
Přijde na to,
ale v některých zemích dospělost začíná
kolem 20.
Je to tak i v Japonsku.
Minulou noc jsem si zapla televizi v divnou hodinu.
Rozhodla jsem se po dlouhé době znovu dívat na televizi, tak jsem ji zapla
a zjistila jsem
že v Ise Grand Shrine
staví
novou svatyni každých 20 let.
Postaví novou vedle
té staré
a božstvo se tam nastěhuje.
Bylo to v televizi v divnou hodinu a nemyslím, že to někdo z vás viděl,
ale já si pomyslela, „Ach, 20 let.“
V těchto dnech
jsem si upravila životní cyklus,
abych měla co nejvíce energie během představení.
Chodím teď spát kolem páté ráno.
Takže to bylo myslím pozdě v noci.
Proč vám to vlastně říkám?
Ano, 20 let.
Dvacet let je divný milník.
Opravdu
to cítím.
A víte,
dostat se takhle daleko,
myslím, že bych měla cítit úlevu,
ale alespoň já se tím cítím
ohromena.
Byla tam
během těch 20 let dlouhá přstávka,
ale je těžké uvěřit, že mi lidé celou tu dobu ukazovali takovou podporu.
Ti, kdo mě podporovali
dříve,
mě podporují dále,
a možná jsme se
ještě více sblížili.
Cítím
jejich obrovskou podporu.
Jak bych to řekla...
Chci říci „Děkuji vám“
těm, kteří na mě čekali.
A také jsem moc šťastná,
že jsou i lidé,
co teprve začali poslouchat
mou muziku.
A také jsem moc vděčná personálu,
který mne podproval během mé přestávky a říkali, že je to v pořádku.
Tolik se mezitím stalo
a byly chvíle, kdy jsem myslela, že už nikdy nebudu vystupovat naživo.
Ale jsem tady a na mé 20. výročí,
a trávím den takto.
Nikdy jsem nemyslela, že se budu takto cítit,
ale jsem teď tak šťastná.
Děkuji vám.
A nyní
se přesunu
k další písni.
Jdeme na to!
Děkuji vám!
Dnes je poslední den tohoto turné.
Divné.
Chtěla jsem...
Chtěla jsem něco říci po tom projevu, ale co to bylo?
Zpívala jsem „První Lásku“ a „Hatsukoi“ a zapomněla to.
Ale...
No co. Řeknu vám to,
jestli si vzpomenu.
Dojdu si pro vodu.
Co piješ?
Je to „Přírodní pramenitá voda Minami Alps“ od Suntory.
Takže...
Další píseň bude poslední.
Takže to pořádně rozjedu.
Ano, to je správné.
Dám vám nápovědu k další písni. Je o tom, co jsem zrovna pila.
Takže, lidi...
Bylo to pro mne po dlouhé době poprvé, co jsem složila píseň,
ze které mám opravdu dobrý pocit.
Nebojte se vložit do rytmu, jakkoliv chcete.
Tak...
jdeme na to?
Dobrá, pojďme!
Díky, že mě voláte!
Pořád je tu pár písní, které musím zazpívat.
Ale předtím mi dovolte představit vám kapelu.
Klávesy a perkuse...
Vlastně jsem ho najala na kytaru, ale on dokáže všechno!
Henry Bowers-Broadbent.
A nyní...
Bicí, Earl Harvin!
Earl Harvin!
Kytara, Ben Parker!
Ben Parker!
Piano, klávesy a Rhodes, Vincent Taurelle.
Vincent Taurelle!
Basa a kapelník, Jodi Milliner!
Jodi Milliner!
A tato hvězdná sekce je Udai Shika Strings!
A zpěv, Hikaru Utada!
Díky za poslech!
Děkuji vám!
Takže je to den, kdy toto vyšlo.
Dobře.
Dnes, před 20 lety, byla tato píseň, „Automatic“, oficiálně představena.
Ach, na to jsem měla myslet, než jsem zpívala.
Zrovna jsem si to uvědomila. Aha.
Jasně. Super.
To je první CD, co jsem si koupila.
Opravdu? První CD, co jsi koupila?
Jsem trochu nesmělá. Děkuji vám moc.
- Gratulujeme! - Gratulujeme!
-Gratulace! -Děkuji.
Děkujeme.
Děkuji.
Víte, bylo mi 15,
když tato píseň vyšla.
Po škole
jsem šla to obchodu s CD
s mými kamarády, viděla je na regálech
a pomyslela si, „Tak je to opravdu venku.“
Můj kamarád si to poslechl v boxu
a sdělil mi jeho okázalý názor.
Skvělé vzpomínky, ale nyní se cítím dost divně.
A nostalgicky.
Ale víte, tato píseň se nestala jedničkou.
Byla vydána ve dvou formátech, a tak se prodeje rozdělily,
a „Dango San-Kyodai“ si vedla skvěle.
Byla dlouho jedničkou. „Dango San-Kyodai.“
Upřímně, bylo to tak frustrující.
Ale byl to zvláštní fenomén.
Všichni zpávali „Dango San-Kyodai,“
ale já je sledovala a divila se proč.
A píseň mé matky byla jedničkou kolem 30 týdnů.
Pamatuji si,
že mě to dost ohromilo.
Děkuji vám, opravdu.
Tak...
Mimochodem,
líbil se vám ten krátký film?
Slyšela jsem vzadu mnoho smíchu.
Poprosila jsem se ho na poslední chvíli a on byl tak hodný,
že zajistil dva dny
a napsal scénář se vší vervou, aby ukázal tuto mou tvář.
Prosím potlesk pro pana Matayoshi.
A i když nejsou na scéně,
je mnoho lidí, kteří se podíleli na tomto turné.
Nespočítám, kolik funkcí,
chci říci rolí, tu je.
Jako, „Cože, to se dělá ručně?“
Lidé dělají tolik věcí,
aby vdechli život této šou.
Zmíním jen pár...
Zvukaři pracovali tvrdě,
aby zajistili, že mne všichni,
i ti vzadu a po stranách,
prostě kdekoli, slyšeli dobře a čistě.
Osvětlovači pracovali tvrdě, aby ukázali nejlepší možnou šou.
Technici kolem nástrojů, ti co dělají kouř,
vlasy a make-up a lidé od kostýmů dřeli tvrdě a dlouhé hodiny.
Realizační tým,
zaměstnanci sálu, sekuriťáci...
Ti, co tuto obří scénu přenesli do tolika míst,
smontovali ji a zase rozmontovali.
Musí pracovat po představení do dvou hodin ráno.
Jsem si jistá, že nás slyší,
tak jim prosím od srdce zatleskejte!
A...
víte co?
Nebyla jsem si jistá, jestli to dnes říci,
ale využiji této příležitosti.
Je to 20. výročí.
Taková příležitost nepřichází každý den.
Jsou tu
dva lidé,
kterým bych chtěla
poděkovat.
Chci
poděkovat mojí mámě a mému tátovi,
kteří mne přivedli na tento svět a vychovali mne.
Především, samozřejmě, prostě jako lidskou bytost.
Chci říct, že pokud by se o vás rodiče nestarali, když jste byli miminka,
nemohli byste se stát dospělými.
Tak to je.
A také jako zpěvačka a muzikantka.
Kdyby moje maminka neměla takovou vášeň pro muziku
a můj talent...
Věřila ve mne od malička a všem říkala, jak jsem skvělá.
Nebyla jsem ten typ,
co se postaví před lidi.
Takže, i když jsem vždy milovala muziku,
asi bych si to nevybrala jako profesi.
No...
A...
s tím se skvěje pojilo to, že můj otec byl můj manažer.
Myslím, že nikdo jiný by nebral mě,
15 letou holku.
s přístupem jako,
„Nechci zameškat školu,
takže budu dělat jen málo promo akcí“, vážně.
Takové to „Co to meleš?“
Jiné manažerské společnosti by mi možná nedaly šanci.
Pracovat s někým z rodiny je zvláštní.
Má to
dobré i zlé stránky.
Tátu vídám často, ale tohle mu osobně nemohu říci.
Trochu se stydím, říci to do očí,
ale využiji této luxusní příležitosti abych všem poděkovala.
Dvacáté výročí.
Dovolte mi poděkovat vám, že jste mi umožnili dostat se tak daleko.
Dvacet let.
To je vše.
Teda, já to řekla!
A také
vy v sáli jste si museli projít zdlouhavým nákupním procesem,
abyste získali lístky na tuto šou.
Museli jste poslat fotku a udělat
tolik věcí,
a třeba nebýt hned schváleni a vůbec.
Prošli jste si všemi těmi nesnázemi.
A čekali jste na tento den tak dlouho.
A dnes jste svůj slib splnili a přišli.
Děkuji také vám všem.
Připravili jste mi speciální den. Děkuji vám.
Toto je závěrečné vystoupení tohoto turné a já už jsem mluvila moc.
Někteří z vás musí stihnout vlak domů.
Takže
já teď
přejdu
k poslední písni.
Ano, poslední píseň.
Toto byly mé nejlepší narozeniny v životě!
Opravdu?
No...
Je to poslední píseň.
Popravdě, poprvé za poslední dobu
jsem byla ráno trochu unavená, protože je to poslední den turné.
Tak si nejsem jistá,
jestli jsem vydala tolik energie, kolik jste očekávali.
Ale cítila jsem
od vás dnes tolik podpory.
V této poslední písni
vám dám všechnu zbývající sílu,
takže nemusíte ani pomáhat.
Tak jdeme na to. Je tu poslední píseň!
Překlad titulků: Petr Starý