Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hei, alle sammen!
Beklager at jeg lot dere vente så lenge.
La oss komme i gang!
Det er siste dag. Er du klar?
God kveld.
Takk for at dere kom i kveld
fra alle mulige steder.
I dag...
...er det 20 år siden debuten min.
Jeg er litt sjenert nå.
Å tilbringe
en slik dag som denne...
Jeg liker egentlig ikke å feire,
vet dere.
Folk roper ut...
Det føles
veldig rart å være festens midtpunkt.
Akkurat nå tar jeg det som det er,
og er glad.
Jeg er glad for å kunne tilbringe dagen som dette. Takk!
Ikke få meg til å gråte rett fra starten.
Jeg skulle holde tårene tilbake til slutten av forestillingen.
Sminken min blir ødelagt.
Så, dere vet,
jeg sa det i går også,
men dette føles som en skolesamling
fordi alle
sitter.
Jeg er den ikke-så-autoritære rektoren.
Før vi starter...
Dere som bruker smarttelefoner,
sørg for å ikke forstyrre andre.
Vennligst sørg for at skjermene deres er så mørke som mulige, med blitsen av,
og hvis dere holder dem for høyt oppe, vil dere blokkere for de andre,
så hold dem så lavt som mulig.
Takk for samarbeidet.
-Så... -Ok.
Nå høres jeg vel ut som en ordentlig rektor?
-Ikke sant? -Rektor!
Å, "Rektor"? Det er et nytt kallenavn.
Jeg hadde "Storesøs" tidligere, men "Rektor" er ny.
Så det er vel alt.
Og fordi gulvet er flatt,
kan folk helt bak
føle distansen enda mer.
Men jeg ser alt, som du som har henda i været,
og jeg hører til og med alt dere sier.
Så la oss nyte dette sammen.
Ok, sånn er det.
Takk.
Tusen takk!
I dag...
Hvor mange av dere
er alene her i dag?
Å, dere er ganske mange der fremme.
Er du her alene?
Du var den første som reiste seg opp etter å ha nølt en stund.
Takk. Å takke deg er litt rart,
men jeg så deg.
Ja, faktisk, jeg kan se dere godt.
Jeg har på linser.
Jeg har veldig dårlig syn,
men jeg ser godt.
Jeg ser dere som kom alene i kveld.
Dere vet,
jeg holder ikke konserter ofte.
Og...
...i løpet av denne turneen
har jeg lært hvor viktig det er å holde konserter som denne.
For ellers
får jeg ikke sett ansiktene deres.
Så
jeg skal pugge ansiktene deres før jeg drar hjem.
Så vis meg ansiktene deres, ok?
Jeg tror ikke mange filmer non-stop.
I går og i dag her jeg lagt merke til
at svært få folk holder smarttelefonene sine
foran ansiktet sitt.
Det gjorde meg veldig glad.
Så...
Ikke at dere ikke kan ta bilder eller videoer...
Jeg vil bare si at jeg blir glad når jeg kan se
ansiktene deres.
Dere som er alene: Ikke bekymre dere og kos dere.
Jeg ser dere.
Så... Noe sånt.
Det er bursdagen min!
Hva? Bursdag?
Gratulerer med dagen.
Tusen takk!
Ingen årsak.
For en modig person.
Vel,
i dag er det vel grunn for feiring.
Ikke bare bursdager,
men jubileer,
og kanskje noen av dere har latt barna være hjemme for første gang.
Alle har vel noe
som gjør denne dagen spesiell...
Både bra og dårlig.
Så la oss få det til å føles som en nyttårsfest i dag.
Det er den tiden av året.
Noen av dere er kanskje til og med redde for at det kommer et nytt år.
Ja,
la oss
holde på til slutten.
Tusen takk!
La meg få æren av å introdusere
danseren Fukiko Takase!
I musikkvideoen for singelen "Forevermore"
måtte jeg plutselig danse moderne dans.
Hun var koreografen min og har siden da vært en god venn.
Takk for at du turnerte med meg.
La oss klappe for henne igjen.
Så flott er du.
Ok, vi vil ta enda en låt sammen.
Da kjører vi på!
-Når jeg snakker med deg... -Ja.
Vel, av en eller annen grunn
-tror jeg at jeg er roligere -Jeg forstår.
eller til og med laid-back,
men for meg er det normalt.
-"Normalt." -Jeg prøver ikke for hardt, vet du,
og merker at
jeg snakker behagelig.
Jeg er glad.
Jeg er så glad for å kunne snakke med deg igjen.
HIKARU UTADA NAOKI MATAYOSHI INTERVJU
Temaet
-for denne turneen... -Akkurat.
Laughter in the Dark
er navnet på en berømt roman av Vladimir Nabokov.
-Det henger ikke sammen med innholdet. -Ok.
For å si det enkelt
kom temaet "håp" og "fortvilelse" til meg
samtidig.
Jeg elsker å se på standup-show
så jeg oppdaget showet til den amerikanske komikeren Tig Notaro,
-og hun var veldig flink. -Akkurat.
Jeg så noen av de andre showene hennes også,
og det viste seg at hun hadde fått brystkreftdiagnose
og at moren hadde gått bort.
Hun opplevde noen av de mest forferdelige tingene i livet,
som sykdom og død, samtidig.
Selv i fortvilelsen ble hun booket til forestillinger,
og hun måtte gjøre dem som standupkomiker.
Men hvordan kunne hun det under slike omstendigheter?
Hun vet ikke engang om hun kommer til å overleve.
Hvordan kan hun drive med standup? Aldri i livet.
Så hun ba noen om råd.
Svaret var: "Da burde du tjene penger på det."
Så hun gikk opp på scenen og startet med:
"Hei, god kveld og velkommen, alle sammen.
Jeg har... kreft.
Jeg har blitt diagnostisert med kreft."
I begynnelsen var publikum...
Vel, overrasket.
I begynnelsen lo publikum. "Hva? Er det sant?"
Og stemningen forandret seg.
Hun fortalte sannheten,
men allikevel syntes folk at det var morsomt.
Du vet,
det er jo det humor handler om.
Det komiske var så symbolsk.
Har du
-humor... -Akkurat.
...kan du forandre følelsesregister,
uansett hvor mye fortvilelse du har.
Du kan skifte perspektivet ditt, måten du tenker på.
Akkurat.
Fortvilelse og latter ligner litt.
-Akkurat. -Jeg forstår
at fortvilelse er akkurat
det motsatte av latter,
men jeg ser også latter på som noe
som finnes mot slutten av fortvilelse,
og så kommer man seg opp igjen fra det.
Når du skriver om lys
eller håp i sangtekstene dine,
synger du ikke bare om
lys eller håp.
Det er lys eller håp som kommer av
fortvilelse eller en brutal virkelighet.
Så når noen prøver å uttrykke håp
kun med ren viljekraft...
Viljekraft!
Jeg beundrer hvordan de klarer det,
men jeg tenker også:
"Jeg skulle ønske jeg hadde den styrken,
men jeg tror ikke jeg har det."
Men håpet
eller lyset du viser
er noe man kan virkelig kjenne seg i.
Så for meg
er temaet
forståelig på en måte.
Så, Laughter in the Dark...
Jeg har aldri brukt den frasen, men det passer på en måte livet mitt også.
Jeg kan til og med bruke det som scenenavn Matayoshi: Laughter in the Dark,
vet du.
Vel, det er temaet ditt for turneen...
Ja, du burde det.
...men jeg kan til og med ta det som scenenavn.
-Matayoshi: Laughter in the Dark. -Kult.
Hvorfor ble du komiker?
Vel...
Faren min er fra Okinawa.
Da jeg var barn,
pleide jeg å dra dit om sommeren.
Familie og naboer
samlet seg alltid på kveldene.
Når noen begynte å spille sanshin,
begynte alle å synge til det.
Faren min drakk litt,
så gikk han alltid fram og danset.
Så begynte alle å le.
Jeg var en sjenert gutt den gang så jeg sa:
"Jøss, pappa får folk til å le mye.
Han er utrolig."
Og
en gang
sa noen til meg:
"Det at faren din danser så mye får folk til å le.
Du burde gjøre det samme."
Jeg hadde aldri gjort noe sånt foran folk.
Så jeg var livredd.
Men jeg ville ikke ødelegge den gode stemningen
som faren min skapte.
Så for første gang
gjorde jeg noe modig.
Og så, fordi det var et barn der som danset rart,
fikk jeg fem ganger så mye latter som faren min.
-Jeg forstår. -Jeg fikk plutselig en flott reaksjon,
og det føltes så bra.
Så for første gang, hvordan skal jeg si det...
Det var i det øyeblikket
jeg gikk ut av komfortsonen min og gikk inn i verdenen som var på utsiden.
Å gå ut av komfortsonen sin.
-Jeg forstår. -Akkurat.
Å se folk så glade
fikk meg til å føle meg bra.
Så jeg gikk til kjøkkenet
alene
og nøt det jeg hadde klart, over en kopp med bygg-te.
Så kom faren min opp til meg.
Jeg trodde jeg skulle få ros, men han sa:
"Hei, ikke overdriv nå."
Han var sjalu.
Akkurat som det. Han var en barnslig far.
-Fordi du fikk en større reaksjon. -Akkurat.
-Så han sa det... -Jeg forstår.
...men jeg følte meg fortsatt bra
for å ha gjort noe
og fått folk til å le.
Jeg lærte lenge etter det
at ordet "warau", som betyr å le, kommer fra
ordet "waru" som betyr "å knuse".
-"Waru"? -Som "waru" som i å bli knust.
Jeg forstår.
Det sies at det er det som er opprinnelsen til "warau",
som jeg kan kjenne meg i.
Vanligvis
føler jeg meg som om jeg er omringet
av en mørk og tynn hinne.
Men når jeg får
folk til å le
f.eks. på TV eller i konserthallene,
kan jeg
komme meg ut av den hinnen.
For å si det enkelt...
Det knuser det slitsomme i hverdagen.
Det er...
Det er det du snakker om, ikke sant?
Er dette latter?
Akkurat.
Denne typen overraskelse...
Akkurat nå klarte jeg å komme ut av det ordinære med en gang.
-Akkurat. -Det var akkurat det jeg
snakket om.
Unnskyld, kan jeg få gå på toalettet?
-Selvfølgelig. Vær så god. -Unnskyld meg.
Vi tar en liten pause. Vær så god.
Stans kameraet. Vennligst følg ham.
Er han ikke tilbake ennå?
Jeg sendte noen for å se etter ham,
men det virker som om humøret hans er...
Å ja?
Hva skjedde?
Det knuser det slitsomme i hverdagen.
Det er...
-La oss rulle kameraet. -Ok. Kameraet ruller.
Mr. Matayoshi.
Hva skjedde?
Det var altfor slemt.
Jeg er lei meg.
Jeg trodde det var det du mente.
Vel, det var det.
Jeg sa jo at latter ødelegger,
og du ødela virkelig flyten og det ordinære.
Så hvorfor lo du ikke?
Det gjør vondt når noen slår deg med en flaske.
Kan du le?
Jeg snakket om noe seriøst og ble slått med en flaske.
Så flaut.
-Hva er så morsomt med det? -Beklager.
Vi snakket bare, jeg vet ikke hvordan vi endte opp her.
Det er sant.
Hva driver jeg med?
Jeg låste meg selv her inne som et barn.
Nei, ikke i det hele tatt. Jeg var veldig slem.
Jeg er så lei meg.
Jeg mener, seriøst.
Men kanskje
dette er
en form for fortvilelse.
Vel, dette er ikke det rette stedet å snakke,
så la oss dra tilbake...
Det er det du mener, ikke sant?
Ikke det?
Hva er i veien?
Det er ikke riktig.
Nei.
Aldri i livet.
Har du
noensinne vært vitne til en samtale der den ene slår den andre med en flaske?
Det er ting man bør gjøre og ting man ikke bør gjøre.
Jeg mener, da du kom til toalettet
for å si unnskyld, hadde du allerede flasken i hånden, eller hva?
Du tenkte å slå meg igjen hvis du fikk sjansen.
Vent litt,
har du noe i den andre hånden din?
Nei, jeg har ingenting.
Nå
-må du roe deg ned og høre på meg. -Ok.
Latter er...
Som dette, ikke sant?
Du hadde ikke noen flaske.
Hva slags system er dette?
System?
System... Det er ikke det!
Hva slags system er dette?
Jeg visste ikke du var så skummel.
Hei!
Jeg er den som ble slått med en flaske tre ganger!
Hei!
Hva skjer her?
Jeg har ingen anelse.
Ventet hun på meg?
Ms. Utada.
Jeg har gjort henne sint.
Så dette er fortvilelse.
KAMINARIMON
Men hun slo meg jo så mange ganger.
Mr. Matayoshi.
Ms. Utada, jeg er lei meg.
Kan du gjøre intervjuet med meg igjen i morgen?
Kan du tilgi meg?
Jeg er så lei meg.
Tusen takk.
Så "humor i fortvilelse".
Akkurat.
Forresten, jeg har et spørsmål.
Er teksten til "First Love" basert på dine egne erfaringer?
Jeg...
Jeg har alltid villet spørre deg om det.
Naturligvis er jeg nysgjerrig.
Jeg skal sørge for
å få svaret mitt i dag.
Jeg var 16 år da "First Love" kom ut.
Den gang hadde jeg kjæreste helt frem til utgivelsen,
og vennene mine sa:
"Hei, låta handler om ham, ikke sant?", som var ubehagelig for meg.
"Nei, det er ikke slik,
sangtekster er jo bare poesi.
Så de er ikke fra dagboken min.
Ikke alt er personlig erfaring."
Men verken vennene mine eller verden ser ut til å forstå det så lett. Så...
-Beklager, jeg var ganske krevende. -Nei.
Du måtte
jobbe med en amatørskuespiller.
Men du
slo kraftig til med flasken.
IKKE PRØV DETTE HJEMME EN GODTERIFLASKE BLE BRUKT
Fordi det føltes bra.
MUSIKK: "OZORA DE DAKISHIMETE"
La oss finne på noe sammen igjen når jeg drar på turné neste gang.
Jeg kommer bort når som helst for å bli slått.
La oss lage en oppfølger.
Det er overdrevent.
SLUTT
Tusen takk!
Så for å gå tilbake
til temaet som er mitt 20-årsjubileum.
Det er utrolig. Hele 20 år.
I går sa jeg til publikum...
"Det er 20-årsjubileet.
Så det har gått 19 år
og jeg skal inn i mitt 20. år."
I dag er det faktisk mitt 20-årsjubileum.
Det er rart. Tjue år.
Det kommer an på,
men i mange land blir man myndig
rundt 20 år.
Det er slik i Japan også.
I går slo jeg på TV-en på et rart klokkeslett.
Jeg bestemte meg for å se på TV for første gang på lenge,
så jeg slo på den og fant ut
at den store Ise-helligdommen
bygger
en ny helligdom hvert 20 år.
De bygger den nye ved siden av
den gamle plassen,
og guddommen flytter inn.
Det gikk på TV på et rart tidspunkt, så jeg tror ikke noen av dere så det,
men jeg tenkte: "Å, 20 år."
I disse dager
har jeg justert døgnrytmen min
for å få mest energi under forestillingene.
Så jeg har lagt meg rundt kl. 05:00.
Så det var veldig sent tror jeg.
Å, hvorfor forteller jeg dere dette?
Ja, 20 år.
Tjue år er en rar milepæl.
Jeg føler
virkelig det.
Og dere vet,
etter å ha kommet så langt
tror jeg at jeg bør føle meg lettet,
men jeg kan i det minste føle meg bra
for det.
Jeg hadde
en lang pause i de 20 årene,
men det er vanskelig å tro at folk fortsatt støttet meg.
De som støttet meg tidligere
har vist
kontinuerlig støtte,
og kanskje vi har kommet
nærmere hverandre.
Jeg kan føle
deres enorme støtte.
Hvordan skal jeg si det...
Jeg vil si: "Tusen takk"
til dere som ventet på meg.
Og jeg er også veldig glad
for at det finnes folk
som nettopp har oppdaget
musikken min.
Jeg er også veldig takknemlig for de ansatte
som støttet meg under pausen min, og sa til meg at det var greit.
Det skjedde så mange ting i mellomtiden,
og det var tider jeg trodde jeg ikke kom til å klare å opptre live igjen.
Men her er jeg i dag, på 20-årsjubileet mitt,
og tilbringer dagen på denne måten.
Jeg hadde aldri trodd jeg kunne føle meg slik,
men jeg er så glad nå.
Tusen takk.
Så nå
går jeg videre
til den neste låta.
Da kjører vi på!
Tusen takk!
I dag er det siste dag av turneen.
Rart.
Jeg skulle...
Jeg skulle si noe etter det jeg sa, men hva var det?
Jeg sang "First Love" og "Hatsukoi" og glemte det.
Vel...
Nå ja. Jeg sier det
hvis jeg kommer på det.
La meg drikke litt vann.
Hva drikker du?
Det er Suntorys "Søralpenes naturlige springvann."
Så...
Den neste låta er siste låt.
Så jeg skal gi alt.
Å, det stemmer.
Her er et hint til den neste låta. Den handler om det jeg nettopp drakk.
Så dere...
Det var første gang på lenge at jeg laget en sang
som bare ville få meg til å føle meg veldig bra.
Så vær så god å komme inn i rytmen som dere vil.
Så...
...skal vi?
Ok, da kjører vi på!
Takk for at heier på meg!
Det er fortsatt noen låter igjen jeg må synge.
Før det, la meg få introdusere dere for bandet mitt.
På keyboard og perkusjon...
Faktisk så leide jeg ham inn for gitar, men han klarer alt!
Henry Bowers-Broadbent.
Og nå...
Og nå på trommer: Earl Harvin!
Earl Harvin!
Og på gitar: Ben Parker!
Ben Parker!
På piano, keyboards, og Rhodes: Vincent Taurelle.
Vincent Taurelle!
Bandleder og på bass: Jodi Milliner!
Jodi Milliner!
Og denne skinnende seksjonen er Udai Shika Strings!
Og på vokal: Hikaru Utada!
Takk for at dere lyttet!
Tusen takk!
Så det er dagen dette ble utgitt.
Ok.
For 20 år siden i dag ble låta "Automatic" offisielt utgitt.
Å, jeg skulle ha kommet på det før jeg sang.
Jeg innså det nettopp. Jeg forstår.
Akkurat. Utrolig.
Det er den første CD-en jeg kjøpte.
Å ja? Den første CD-en du kjøpte?
Nå er jeg blyg. Tusen takk.
-Gratulerer! -Gratulerer!
-Tusen takk.
Tusen takk.
Dere vet, jeg var 15 år
da denne låta ble utgitt.
Etter skolen
dro jeg til en platebutikk
med vennen min, og så CD-ene på hyllene,
og jeg bare sa: "Den er virkelig ute."
Vennen min lyttet til den på lyttestasjonen
og gav meg sin pretensiøse mening.
Veldig gode minner, men det føles så rart nå.
Og nostalgisk.
Men dere vet, denne sangen ble ikke nummer én.
Den ble utgitt i to formater, så salget avvek,
og "Dango San-Kyodai" var veldig sterk.
Den var nummer én ganske lenge. "Dango San-Kyodai."
For å være ærlig var det så frustrerende.
Men den var et sosialt fenomen.
Alle sang: "Dango San-Kyodai",
men jeg så på dem og lurte på hvorfor.
Og låta til moren min var nummer én i 30 uker eller noe sånt.
Jeg husker at jeg var
veldig imponert over det.
Tusen takk, virkelig.
Så...
Å, forresten,
likte dere kortfilmen?
Jeg hørte masse latter der bak.
Jeg spurte ham på kort varsel, og han var snill nok
til å sette av to dager,
og skrev manuset med alt han hadde for å få den rollen ut av meg.
Vennligst gi en applaus til Mr. Matayoshi.
Og selv om de ikke er på scenen,
er det mange folk som er involverte i denne turneen.
Jeg kan ikke telle hvor mange titler,
jeg mener roller, som finnes.
Det er som om: "Hva, blir det gjort for hånd?"
Det blir gjort så mye av folk
for å skape showet.
Om jeg bare nevner litt...
Lydfolka har jobbet hardt
for å sørge for at alle,
inkludert de som sitter bakerst og langs sidene,
uansett hvor de sitter, kan høre meg høyt og tydelig.
Lysfolka har jobbet hardt for å presentere det beste showet.
Det tekniske crewet rundt instrumentene, de som lager røyken,
hår- og sminkefolka og kostymeansvarlige har jobbet hardt og til sent på kveld.
Monitor-teamet,
de ansatte i konsertlokalet, sikkerhetsfolka...
Og de som tok med dette store settet til så mange steder
og satte det sammen og tok det fra hverandre.
De må jobbe etter forestillingen til kl. 02,00.
Jeg er sikker på at de kan høre oss,
så vennligst gi dem en varm applaus!
Og...
...vet dere hva?
Jeg var ikke sikker på om jeg skulle si dette i dag,
men jeg tar sjansen allikevel.
Det er 20-årsjubileet.
Anledninger som denne kommer ikke ofte.
Det er bare det at...
Det er to personer
jeg vil
takke.
Jeg vil
takke foreldrene mine,
som fikk meg inn i denne verden og oppdro meg.
Aller først, selvfølgelig, bare som et menneske.
Jeg mener, hvis foreldrene deres ikke passet på dere da dere var baby,
hadde dere ikke kunnet bli voksne.
Sånn er det.
Men også som sanger og musiker.
Hadde ikke moren min hatt lidenskapen for musikk
og talentet mitt...
Helt siden barndommen trodde hun på meg og fortalte alle hvor utrolig jeg var.
Jeg var ikke
typen til å stå foran en forsamling.
Så selv om jeg alltid elsket musikk,
hadde jeg nok ikke valgt dette som yrke.
Så...
Og...
...ikke bare det, men det at faren min var manageren min.
Jeg tror ikke noen andre hadde tatt meg,
en 15 år gammel jente
med en oppførsel som:
"Jeg vil ikke skulke skolen
så jeg gjør veldig lite promo", seriøst.
Det er som: "Hva snakker du om?"
Andre management-selskap hadde nok ikke gitt meg en sjanse.
Å jobbe med et familiemedlem er rart.
Det finnes
gode ting og dårlige ting ved det.
Jeg ser faren min ofte, men jeg kan ikke si dette muntlig.
Jeg er litt sjenert for å si dette muntlig,
men jeg tar denne luksuriøse muligheten til å takke dere.
Tjueårsjubileum.
La meg takke dere for at dere lot meg komme så langt.
Tjue år.
Det var alt.
Å, der sa jeg det.
Og dere måtte også
gjennom en lang søknadsprosess
for å få billetter til konserten.
Dere måtte sende bildene deres, og dere måtte gjennom
så mange ting,
som å bli godkjent og slik.
Dere gikk gjennom all bryet.
Og dere ventet så lenge på denne dagen.
Og i dag har dere holdt løftene deres og dukket opp.
Takk til alle dere også.
Dere har gjort dagen min spesiell. Tusen takk.
Så dette er det siste showet på turneen, og jeg har snakket for mye.
Noen av dere må ta toget hjem.
Så
jeg vil
gå videre
til den siste låta.
Ja, siste låt.
Dette har vært den beste bursdagen i mitt liv!
Er det sant?
Så...
Det er siste låt.
For å være ærlig, for første gang på en stund,
var jeg litt trøtt om morgenen, fordi dette er siste dag på turneen.
Så jeg er ikke sikker på
om jeg klarte å gi ut så mye energi som dere forventet.
Men jeg følte
så mye støtte fra dere i dag.
For siste låt
vil jeg gi dere all min gjenværende energi,
så dere trenger ikke engang hjelpe til.
Da kjører vi på. Her er siste låt!
Tekst: Sandrine Mile