Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Bună seara tuturor!
Regret că m-ați așteptat atâția ani.
Să înceapă distracția!
E ultima seară. Sunteți pregătiți?
Bună seara!
Vă mulțumesc că ați venit astăzi...
din atâtea locuri.
Astăzi...
se împlinesc 20 de ani de la debutul meu.
Mă simt puțin stânjenită.
Să petrec
o zi ca aceasta...
Eu nu prea obișnuiesc să sărbătoresc,
știți?
Oameni care mă aplaudă...
Mă simt...
foarte ciudat să fiu vedeta petrecerii.
Dar o să accept situația
și o să fiu fericită.
Mă bucur să-mi petrec astfel ziua. Vă mulțumesc!
Nu mă faceți să plâng de la început.
Voiam să mă păstrez pentru sfârșitul concertului.
Îmi curge machiajul.
Așa că, știți...
Am spus-o și ieri.
Parcă suntem la o serbare școlară
fiindcă toată lumea
e așezată pe scaune.
Iar eu sunt directoarea indulgentă.
Înainte să începem,
îi rog pe cei care își folosesc telefoanele
să nu-i deranjeze pe cei din jurul lor.
Reduceți luminozitatea ecranelor, opriți flash-ul
și nu le ridicați prea sus, ca să nu blocați vederea.
Țineți-le cât mai jos cu putință.
Vă mulțumesc pentru cooperare.
- Așadar... - Bine!
Am vorbit ca o directoare, nu?
- Nu-i așa? - Doamna directoare!
„Doamna directoare”? Am o nouă poreclă.
Mi s-a mai spus „sora cea mare”, dar niciodată „doamna directoare”.
Astea sunt doleanțele mele.
Fiindcă podeaua e plată,
oamenii din spatele sălii
poate că se simt și mai departe.
Dar eu văd totul, văd când vă ridicați mâinile
și chiar aud ce spuneți.
Să ne bucurăm de această seară!
Bun. Asta a fost tot.
Vă mulțumesc.
Vă mulțumesc!
Astăzi...
Câți dintre voi
ați venit singuri astăzi?
Sunt destul de mulți în față!
Ai venit singur?
Tu te-ai ridicat primul după o clipă de ezitare.
Îți mulțumesc. E puțin ciudat să-ți mulțumesc,
dar te-am văzut.
Sincer, vă văd pe toți foarte bine.
Port lentile de contact.
Am vederea foarte slabă,
dar vă văd bine acum.
Vă văd pe cei care ați venit azi.
Știți,
eu nu cânt live foarte des.
Și...
în timpul acestui turneu,
am învățat importanța unor astfel de concerte.
Fiindcă, altfel,
nu v-aș mai vedea fețele.
Așadar
o să vă memorez chipurile înainte să plec acasă.
Nu vă sfiiți să vă arătați, da?
Nu cred că mulți oameni filmează întruna.
Am observat ieri și azi
că puțini oameni își țin telefoanele sus,
în fața lor.
Asta m-a făcut foarte fericită.
Așa că...
Aveți voie să pozați și să filmați.
Voiam doar să spun că mă bucur
când vă văd fețele.
Cei care ați venit singuri, nu vă îngrijorați, bucurați-vă!
Sunt cu ochii pe voi.
Cam asta am avut de spus.
E ziua mea!
Poftim? E ziua ta?
La mulți ani!
Mulțumesc!
Cu plăcere.
Ce om curajos!
Așadar,
astăzi e zi de sărbătoare.
Celebrăm nu numai zile de naștere,
ci și aniversări.
Poate că unii dintre voi v-ați lăsat copiii acasă pentru prima dată.
Pentru fiecare dintre noi,
aceasta e o zi specială.
În sensul bun, dar și în sensul rău.
S-o transformăm într-o petrecere de sfârșit de an.
A sosit și acel moment!
Unii poate chiar sunt speriați că se apropie un nou an.
De aceea,
haideți...
să ne bucurăm până la final.
Vă mulțumesc!
Permiteți-mi să v-o prezint...
pe dansatoarea Fukiko Takase!
În videoclipul melodiei „Forevermore”,
mi s-a cerut de pe-o zi pe alta să fac dans contemporan.
Ea mi-a fost coregrafă atunci și mi-a devenit o prietenă dragă.
Îți mulțumesc că ai venit cu mine în turneu.
S-o aplaudăm încă o dată!
Așa de minunată ești.
Aș vrea să mai cântăm o melodie împreună.
Haideți!
- Când vorbesc cu tine... - Așa.
Într-un fel,
- ...cred că par calmă. - Așa e.
Sau chiar relaxată.
E ceva normal pentru mine.
- Normal? - Nu fac niciun efort.
Și eu îmi dau seama
că mă simt în largul meu.
Mă bucur.
Mă bucur mult să vorbesc iar cu tine.
INTERVIU SPECIAL
Tema
- ...acestui turneu... - Da.
Râsete în întuneric.
E numele unui roman celebru scris de Vladimir Nabokov.
- Dar conținutul nu are nicio legătură. - Am înțeles.
Pe scurt,
tema speranței și cea a disperării mi-au venit în minte...
în același timp.
Îmi place să mă uit la stand-up comedy.
Am dat peste numărul unei comediante americane, Tig Notaro.
- E foarte bună. - Așa.
I-am urmărit și alte spectacole.
Am aflat că ea a fost diagnosticată cu cancer mamar
și că mama ei a decedat.
Cele mai cumplite lucruri,
boala și doliul, au apărut în același timp în viața ei.
Deși năpădită de disperare, avea spectacole de onorat
și trebuia să susțină numere de comedie.
Dar cum ar fi putut în așa împrejurări?
Nici nu știa dacă avea să supraviețuiască.
Cum să facă glume pe scenă? Nici vorbă!
Așa că a cerut sfatul cuiva
și i s-a răspuns: „Ar trebui să profiți de asta.”
Așa că a urcat pe scenă și a început astfel:
„Bună seara, oameni buni!
Eu am...
cancer. Am fost diagnosticată cu cancer.”
La început, publicul a fost...
Surprins, bănuiesc.
Publicul a început să râdă. „Poftim? Pe bune?”
Și atmosfera s-a schimbat.
Ea spunea adevărul,
dar oamenilor li s-a părut amuzant.
Știi,
până la urmă, asta înseamnă să ai simțul umorului.
Glumele ei erau simbolice.
Dacă ai
- simțul umorului... - Așa.
...poți să-ți schimbi starea de spirit,
indiferent de disperarea pe care o simți.
Poți să-ți schimbi perspectiva și mentalitatea.
Așa e.
Disperarea și râsul merg mână-n mână.
- Exact. - În opinia mea,
disperarea este chiar
opusul râsului.
Dar, în același timp, râsul
se poate întovărăși cu disperarea
și te poate readuce la viață.
Când scrii versuri despre lumină
sau speranță,
nu cânți
numai despre asta.
E vorba despre lumină sau speranță care se nasc
din disperare sau realitate dură.
Când cineva încearcă să exprime speranță
numai printr-o putere pură...
Putere!
Îi admir pentru asta,
dar mă gândesc:
„Mi-aș dori să am acea tărie,
dar nu cred că o am.”
Dar speranța
sau lumina pe care o prezinți tu
e foarte accesibilă.
Deci, pentru mine,
tema turneului
e pe înțelesul tuturor.
Deci, Laughter în the Dark...
N-am mai folosit această sintagmă, dar se potrivește și cu viața mea.
Pot să-mi modific numele de scenă în Matayoshi: Laughter în the Dark.
Nu-i așa?
O fi tema turneului tău...
Da, ar trebui.
dar poate să fie și numele meu de scenă.
- Matayoshi: Laughter în the Dark. - Ce incitant!
Tu cum ai devenit comediant?
Păi...
Tatăl meu e din Okinawa.
Când eram mic,
îmi petreceam verile acolo.
În fiecare seară,
rudele și vecinii se adunau laolaltă.
Când cineva începea să cânte la sanshin,
toți începeau să fredoneze.
Tata era vesel la beție,
așa că ieșea mereu în față și dansa,
iar toată lumea pufnea în râs.
Eu eram foarte timid atunci și mă gândeam:
„Tata face oamenii să râdă pe burtă.
E uimitor!”
Și,
la un moment dat,
cineva mi-a spus:
„Tatăl tău dansează așa de haios, că-i face pe toți să râdă.
Ar trebui să i te alături.”
Nu mai făcusem niciodată asta în fața oamenilor.
Eram îngrozit,
dar nu voiam să stric atmosfera
pe care o crease tatăl meu.
Și, pentru prima dată,
mi-am luat inima în dinți.
Pe vremea aceea, fiind un copil care dansa anapoda,
am amuzat oamenii mult mai tare decât tatăl meu.
- Am înțeles. - Am obținut o reacție grozavă.
M-am simțit minunat.
Iar atunci, pentru prima dată... Cum să spun?
Acela a fost momentul
când am ieșit din zona de confort și am pătruns în lumea exterioară.
Ți-ai părăsit zona de confort.
- Am înțeles. - Da.
Când am văzut lumea fericită,
m-am simțit grozav.
Am mers în bucătărie
de unul singur
și mi-am savurat triumful cu un ceai de orz.
Apoi tata a venit la mine.
Credeam c-o să mă laude, dar a zis:
„Nu te lăsa purtat de val!”
Era invidios.
Zi și tu! Era un tată pueril.
- Fiindcă tu ai fost mai apreciat. - Exact.
- Deși mi-a spus asta, - Înțeleg.
eu tot m-am simțit minunat,
fiindcă am făcut un lucru
care a stârnit râsete.
Am aflat după mult timp
că termenul „warau”, care înseamnă „a râde”, provine
din „waru”, care înseamnă „a crăpa”.
- „Waru”? - Da, adică a crăpa.
I-auzi!
Aceasta se zice că e originea cuvântului „warau”,
în care eu mă regăsesc.
De obicei,
mă simt de parcă aș fi captiv
într-o membrană întunecată și groasă.
Dar când spun glume
și fac oamenii să râdă
la televizor sau în săli, de exemplu,
atunci reușesc
să ies din acea membrană.
Mai pe înțelesul tuturor,
corvoada vieții cotidiene e distrusă.
Asta e...
La asta te refereai, nu?
Asta stârnește râsul?
Da.
Acest gen de element al surprizei...
Chiar în acest moment, am reușit să mă rup brusc de rutină.
- Da. - Exact la asta
mă refeream.
Mă scuzi. Pot să merg la toaletă?
- Sigur, te rog. - Mă scuzi o clipă.
Luăm o mică pauză. Du-te liniștit.
Opriți camera! Vă rog să-l însoțiți.
Nu s-a întors încă?
Am trimis pe cineva să-l verifice,
dar se pare că are o stare...
Serios?
Ce s-a întâmplat?
...corvoada vieții cotidiene e distrusă.
Asta e...
- Porniți camera! - Bine. Am pornit-o.
Dle Matayoshi!
Ce s-a întâmplat?
Ai fost mult prea crudă.
Îmi cer scuze.
Credeam că la asta te-ai referit.
Ai dreptate.
Am spus că râsul distruge,
iar tu chiar ai distrus atmosfera și rutina.
Atunci, de ce n-ai râs?
Doare când ești lovit cu o sticlă.
Tu ai râde?
Vorbeam serios și, brusc, am fost lovit cu o sticlă.
Ce stânjenitor!
- Ce-i așa de amuzant? - Scuze.
Stăteam de vorbă. Nu știu cum am ajuns aici.
Așa e.
Ce fac?
M-am încuiat aici ca un copil.
Nu-i nimic! Am fost foarte crudă.
Îmi pare foarte rău.
Zău așa!
Dar poate
că aceasta e
o formă de umor izvorâtă din disperare.
Nu e locul potrivit să vorbim.
Să ne întoarcem pe platou.
La asta te refereai, nu?
Nu?
Ce s-a întâmplat?
Nu așa se face.
Nu?
În niciun caz!
Ai asistat vreodată
la o conversație unde un interlocutor îl lovește pe celălalt cu o sticlă?
Unele lucruri se fac, altele nu se fac.
Când ai venit la toaletă
și ți-ai cerut scuze, aveai deja o sticlă în mână, nu?
Voiai să mă lovești iar dacă se ivea ocazia.
O clipă!
Ai ceva și în cealaltă mână?
Nu, n-am nimic.
Chiar acum,
- ...vreau să te calmezi și să mă asculți. - Bine.
Râsul e, într-adevăr...
Așa, nu?
Nu aveai o sticlă în mână.
Ce fel de sistem e ăsta?
Sistem?
Sistem... Nu așa!
Ce fel de sistem e ăsta?
Nu știam că ești așa de înfricoșător!
Alo!
Eu am fost lovit de trei ori cu o sticlă.
Alo!
Ce se petrece?
Că eu habar n-am.
Mă aștepta?
Dra Utada.
Am înfuriat-o la culme.
Deci asta e disperarea.
POARTA KAMINARIMON
Dar m-a lovit de atâtea ori...
Dle Matayoshi!
Dră Utada, îmi pare foarte rău.
Putem să repetăm interviul mâine?
Mă ierți?
Îmi pare foarte rău.
Îți mulțumesc.
Așadar umorul în sânul disperării...
Da.
Apropo, am o întrebare.
Versurile melodiei „First Love” sunt inspirate din viața ta?
Eu...
Mi-am dorit mereu să te întreb asta.
Sunt curios, evident.
Voi avea grijă
să primesc un răspuns azi.
Aveam 16 ani când am lansat melodia „First Love”.
Pe vremea aceea, aveam un iubit, dar ne-am despărțit înainte de lansare.
Prietenii mă întrebau:
„Melodia aia e despre el, nu?” Mă simțeam puțin stânjenită.
„Nu, nu e despre el.
Versurile sunt poetice,
nu sunt file rupte din jurnalul meu.
Nu totul e inspirat din experiența mea.”
Dar nici prietenii mei, nici publicul nu par să înțeleagă asta, așa că...
- Scuze! Am fost cam obositor. - Ba nu.
A trebuit
să lucrezi cu o actriță amatoare.
Dar te tot năpusteai
cu sticla aia asupra mea.
NU ÎNCERCAȚI ACASĂ! S-A FOLOSIT O STICLĂ SCENICĂ.
Era foarte satisfăcător.
MELODIE: „OZORA DE DAKISHIMETE”
Să mai stăm la o șuetă data viitoare când mai plec în turneu.
Eu vin oricând dacă urmează să mă lovești.
Să facem o continuare.
Exagerezi cu atâtea poze!
SFÂRȘIT
Vă mulțumesc!
Să revenim
la subiectul aniversării a două decenii.
E uimitor! Au trecut 20 de ani.
Ieri, am spus publicului:
„Aniversez 20 de ani de carieră.
Au trecut 19 ani
și am intrat în cel de-al 20-lea an.”
De fapt, chiar astăzi se împlinesc 20 de ani.
E ciudat, 20 de ani...
Depinde,
dar, în multe țări, vârsta adultă începe
pe la 20 de ani.
Asta se aplică și în Japonia.
Aseară, am aprins televizorul la o oră târzie.
Am decis să mă uit la televizor pentru prima dată după mult timp...
și am aflat
că la Altarul Ise Grand,
se construiește...
un nou altar o dată la 20 de ani.
Se construiește unul nou
lângă vechiul loc,
iar zeitatea se mută acolo.
Reportajul s-a difuzat la o oră târzie și nu cred că l-ați văzut,
dar mă gândeam: „Ia te uită, la 20 de ani!”
Zilele astea,
mi-am adaptat viața
astfel încât să fiu cea mai energică la concert.
M-am culcat în jurul orei 05:00,
deci reportajul a fost difuzat în toiul nopții.
De ce vă spun asta?
Da! Sunt 20 de ani.
E un moment ciudat.
Simt asta
în adâncul meu.
Și, știți...
Am ajuns foarte departe.
N-ar trebui să mă simt ușurată,
dar pot să mă minunez
de evoluția mea.
Am avut
o traiectorie discontinuă în acești 20 de ani...
și mi-e greu să cred că oamenii m-au sprijinit constant.
Cei care mă sprijineau înainte
au continuat...
să mă sprijine,
fapt care, zic eu,
ne-a apropiat și mai tare.
Le simt...
sprijinul imens.
Cum să zic eu?
Vreau să le mulțumesc...
celor care au avut răbdare cu mine.
Mă bucur foarte tare
că există și oameni
care abia acum au început
să-mi asculte muzica.
Sunt recunoscătoare și echipei mele,
care m-a sprijinit în timpul pauzei și m-a încurajat.
S-au întâmplat multe între timp
și au existat momente când am crezut că nu voi mai putea cânta live.
Dar iată-mă aici, la aniversarea a 20 de ani,
petrecându-mi astfel ziua.
Nu credeam că mă voi simți așa,
dar sunt foarte fericită.
Vă mulțumesc.
Acum,
voi trece mai departe
la următoarea melodie.
Muzica!
Vă mulțumesc!
Azi e ultima zi de turneu.
Ce ciudat!
Voiam...
Voiam să spun ceva la final, dar oare ce?
Am cântat „First Love” și „Hatsukoi” și am uitat complet.
Ei bine...
Bine, o să vă spun
dacă îmi amintesc.
Dați-mi voie să beau puțină apă.
Ce apă bei?
Apă naturală de izvor din Alpii Minami, îmbuteliată de Suntory.
Deci...
Urmează ultima melodie.
Mă voi pregăti sufletește.
A, exact!
Un indiciu despre următoarea melodie: e despre ceea ce am băut adineauri.
Așadar, dragilor...
A fost prima dată după mult timp când am compus o melodie
care să mă facă să mă simt bine.
Vă invit să simțiți ritmul alături de mine.
Deci
începem?
Să-i dăm bătaie!
Vă mulțumesc că m-ați chemat!
Mai am câteva melodii de cântat.
Dar, înainte, dați-mi voie să vă prezint trupa mea.
La clape și percuție...
De fapt, l-am angajat ca chitarist, dar cântă la orice instrument.
Henry Bowers-Broadbent!
Iar acum...
La tobe, Earl Harvin!
Earl Harvin!
La chitară, Ben Parker!
Ben Parker!
La pian, clape și Rhodes, Vincent Taurelle!
La bas, liderul trupei, Jodi Milliner!
Jodi Milliner!
Această secțiune strălucită se numește Udai Shika Strings!
Iar interpreta vocală se numește Hikaru Utada!
Mulțumesc pentru atenție!
Vă mulțumesc!
Suntem în ziua în care am lansat următoarea melodie.
În regulă.
Acum 20 de ani, melodia „Automatic” a fost lansată oficial.
Trebuia să mă gândesc la asta înainte s-o cânt!
Acum mi-am dat seama.
E uimitor...
E primul CD pe care l-am cumpărat!
Serios? Primul CD pe care l-ai cumpărat?
Mă emoționez. Îți mulțumesc mult.
- Felicitări! - Felicitări!
- Vă mulțumesc.
Îți mulțumim!
Vă mulțumesc.
Aveam 15 ani...
când s-a lansat această melodie.
Într-o zi, după ore,
am mers într-un magazin
cu un prieten, am văzut CD-ul meu pe rafturi
și mi-am spus: „Chiar s-a lansat!”
Prietenul meu l-a ascultat în cabina de audiție...
și mi-a oferit părerea lui arogantă.
Ce amintiri frumoase! Dar mi se pare ciudat acum.
Mă apucă nostalgia.
Această melodie n-a ajuns pe primul loc.
A fost lansată în două formate, iar vânzările s-au împărțit.
„Dango San-Kyodai” avea mare priză la public.
A ocupat mult timp primul loc în clasamente.
Sincer, a fost foarte frustrant.
Dar a fost un fenomen social.
Toată lumea cânta „Dango San-Kyodai”,
deși mă uitam la ei și nu înțelegeam de ce.
Melodia mamei mele a ocupat primul loc peste 30 de săptămâni.
Țin minte că am fost
foarte uimită.
Vă mulțumesc mult.
Așadar...
Apropo,
v-a plăcut filmulețul?
Am auzit multe râsete în spate.
L-am rugat pe ultima sută de metri, iar el a avut amabilitatea
să-mi rezerve două zile
și a conceput un scenariu măreț, ca să-mi sublinieze acea latură.
Vă rog să-l aplaudați pe dl Matayoshi!
Și, chiar dacă nu sunt pe scenă,
există foarte mulți oameni implicați în acest turneu.
Nici nu mai știu câte titluri,
pardon, câte funcții există.
Mai întreb uneori: „Asta e făcută manual?”
Mulți oameni au creat multe lucruri
pentru a organiza acest concert.
Ca să vă dau un exemplu,
echipa de sunet a muncit pe brânci
ca să se asigure că toți spectatorii,
inclusiv cei din spate și cei din laterale,
oriunde s-ar afla, mă vor auzi clar.
Echipa de iluminare a trudit din greu ca să vă ofere cel mai bun spectacol.
Tehnicienii responsabili de instrumente, cei care produc fumul,
precum și garderobierii, machiorii și coaforii au muncit mult și până târziu.
Echipa de control,
personalul sălii și paznicii,
precum și cei care au transportat scena imensă în atâtea locuri
și au asamblat-o și dezasamblat-o.
Ei vor trebui să muncească până la ora 02:00 după concert.
Sunt convinsă că ne aud.
Să-i aplaudăm din toată inima!
Și...
Știți ce?
Nu știam dacă să spun asta azi,
dar am să profit de ocazie.
Astăzi aniversez 20 de ani de carieră.
Nu mi se oferă des această șansă.
Ideea e că...
există doi oameni
cărora aș vrea
să le mulțumesc.
Vreau
să le mulțumesc părinților mei,
care m-au adus pe lume și m-au crescut.
În primul rând, desigur, m-au format ca om.
Dacă părinții tăi n-au grijă de tine când ești mic,
n-ai cum să ajungi adult.
Ăsta e adevărul.
Iar apoi, m-au format ca și cântăreață și muziciană.
Dacă mama mea nu era așa de pasionată de muzică
și de talentul meu...
De când eram mică a crezut în mine și m-a lăudat tuturor că sunt uimitoare.
Eu nu eram genul
care să se afișeze în public.
Așadar, deși am iubit mereu muzica,
probabil că nu mi-aș fi ales această meserie.
Așa că...
De asemenea,
m-a ajutat enorm că tata mi-a fost manager.
Nu cred că m-ar fi acceptat nimeni pe mine,
o puștoaică de 15 ani,
cu o atitudine de genul:
„Nu vreau să chiulesc,
așa că o să mă implic în puține acțiuni de promovare.”
M-ar fi luat la rost: „Cum adică?”
Alte companii de management nu mi-ar fi oferit o șansă.
E ciudat să lucrezi cu un membru al familiei.
Există
și părți bune, și părți rele.
Mă întâlnesc des cu tatăl meu, dar nu pot să-i spun asta personal.
Mi-e rușine să i-o spun în față,
așa că profit de această ocazie ca să-i mulțumesc.
Două decenii de carieră.
Vă mulțumesc că m-ați ajutat să ajung atât de departe.
Două decenii!
Asta e tot.
Gata!
De asemenea,
ați trecut printr-un proces obositor
ca să obțineți bilete la acest concert.
A trebuit să trimiteți o poză și să vă supuneți
la multe lucruri,
iar unii dintre voi au fost respinși.
Ați îndurat multe
și ați așteptat îndelung această zi.
Iar astăzi, v-ați ținut de promisiune și ați venit.
Vă mulțumesc și vouă.
Mi-ați făcut ziua specială. Vă mulțumesc!
Acesta e ultimul concert din turneu, iar eu am vorbit prea mult.
Unii dintre voi trebuie să prindă trenul spre casă,
așa că...
O să vă interpretez
acum...
ultima melodie.
Da, ultima melodie.
A fost cea mai frumoasă zi de naștere din viața mea!
Serios?
Așadar...
Urmează ultima melodie.
Sincer, pentru prima dată după mult timp,
m-am simțit puțin obosită azi-dimineață, fiindcă e ultima zi de turneu.
Nu sunt sigură
că am reușit să vă transmit pe cât de multă energie vă așteptați,
dar am simțit
foarte mult sprijin de la voi astăzi.
În această ultimă melodie,
voi revărsa toată forța care mi-a mai rămas,
ca să nu trebuiască să mă ajutați.
Să-i dăm bătaie! Asta e ultima melodie!
Subtitrarea: Elena Mititelu