Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hej allihopa!
Ursäkta att ni har fått vänta i alla år.
Nu kör vi igång!
Det är sista dagen. Är ni redo?
God kväll.
Tack för att ni kom idag
från olika ställen.
Idag...
...är tjugoårsdagen av min debut.
Jag blir lite blyg nu.
Att tillbringa
en dag som den här...
Jag är inte mycket för att fira,
ni vet.
Folk som jublar...
Det känns...
...väldigt obekvämt att vara festens stjärna.
Men nu tar jag det som det kommer
och är lycklig.
Jag är glad att få spendera dagen så här. Tack!
Få mig inte att börja gråta direkt.
Jag tänkte hålla igen till slutet av föreställningen.
Mitt smink smetar ut sig.
Så, ni vet,
jag sa det här igår också,
men det känns som ett skolmöte
eftersom alla
sitter ner.
Jag är den inte så auktoritära rektorn.
Innan vi fortsätter...
De som använder mobiltelefoner,
tänk på att inte störa andra.
Kolla att skärmarna är så mörka som möjligt, att blixten är av
och håller ni upp dem för högt blockerar ni sikten för andra,
så håll dem så lågt som möjligt.
Tack för ert samarbete.
-Så... -Okej.
Nu låter jag lite som en riktig rektor, eller hur?
-Eller hur? -Rektorn!
Åh, "Rektorn"? Det var ett nytt smeknamn.
"Storasyrran" har jag hört förut, men "Rektorn" är första gången.
Så det var väl allt.
Eftersom golvet är plant
kan folk allra längst bak
känna avståndet ännu mer,
men jag kan se allt, som när ni lyfter era händer
och jag kan till och med höra vad ni säger.
Så låt oss njuta av det här tillsammans.
Okej, så ligger det till.
Tack.
Tack!
Idag...
Hur många av er
är själva här idag?
Åh, det var ganska många längst fram.
Är du här själv?
Du var den första som stod upp efter att ha tvekat lite.
Tack. Att tacka dig är lite konstigt
men jag såg dig.
Ja, jag kan faktiskt se er alla ganska bra.
Jag har kontaktlinser.
Jag har väldigt dålig syn
men jag ser bra.
Jag ser er som kommit ensamma idag.
Ni vet,
jag spelar inte live ofta.
Och...
...under den här turnén
lärde jag mig vikten av att hålla såna här konserter.
För annars
får jag inte se era ansikten.
Så
jag ska pränta in era ansikten i mitt minne innan jag går hem.
Så visa mig era ansikten, okej?
Jag tror inte så många kommer att filma hela tiden.
Jag märkte igår och idag
att väldigt få håller upp sina telefoner
framför sina ansikten.
Det gjorde mig väldigt glad.
Så...
Inte så att ni inte kan filma och fota...
Jag vill bara säga att jag är glad när jag kan se
era ansikten.
De som är här själva, oroa er inte och njut.
Jag ser er.
Så, nånting sånt.
Det är min födelsedag!
Va? Födelsedag?
Ha den äran.
Tack.
Varsågod.
Vilken modig person.
Tja,
jag antar att det är en dag att fira idag.
Inte bara födelsedagar,
men årsdagar,
och kanske har några av er lämnat barnen hemma för första gången...
Jag antar att alla har något
som gör den här dagen speciell.
Både bra och dåligt.
Så låt oss få det att kännas som en nyårsfest idag.
Det är den tiden på året.
Några av er kanske till och med skräms av att ett nytt år kommer.
Ja, så,
låt oss
hålla på så här som om det vore slutet.
Tack!
Låt mig presentera
dansaren Fukiko Takase!
I musikvideon till singeln "Forevermore",
blev jag plötsligt tvungen att göra modern dans.
Hon var min koreograf och har sen dess blivit en kär vän.
Tack för att du turnerar med mig.
Applådera för henne igen.
Så fantastisk är du.
Okej, vi vill göra en låt till tillsammans.
Nu kör vi!
-När jag pratar med dig... -Ja.
Tja, på nåt sätt...
-...tror jag att jag verkar lugn... -Jag förstår.
...eller till och med avslappnad,
men för mig är det normalt.
-"Normalt". -Jag anstrånger mig inte så hårt, du vet,
och jag märker att
jag är bekväm med att prata.
Det gläder mig.
Jag är så glad att kunna prata med dig igen.
HIKARU UTADA NAOKI MATAYOSHI SPECIELL INTERVJU
Temat...
-...för den här turnén... -Just det.
Skratt i mörkret
är titeln på en berömd roman av Vladimir Nabokov.
-Det är inte kopplat till innehållet. -Okej.
Enkelt uttryckt
dök temana "hopp" och "förtvivlan" upp i mitt huvud
på samma gång.
Jag älskar att titta på ståuppkomedi
och jag stötte på en show av den amerikanske komikern Tig Notaro...
-...och hon var riktigt bra. -Okej.
Jag såg några av hennes andra föreställningar också
och det visade sig att hon fått diagnosen bröstcancer
och att hennes mor gått bort.
Några av de hemskaste sakerna i livet,
som sjukdom och sorg hade drabbat henne samtidigt.
Även i förtvivlan var hon fortfarande inbokad för föreställningar
och hon var tvungen att göra dem som ståuppkomiker.
Men hur kunde hon det under såna omständigheter?
Hon vet inte ens om hon överlever.
Hur kan hon göra komedi? Inte en chans.
Så hon frågade någon om råd.
Svaret var: "Då borde du utnyttja det."
Så hon gick upp på scen och började med:
"Hej, god kväll, välkomna allihopa,
jag har...
...cancer. Jag har fått en cancerdiagnos."
I början var publiken...
...förvånad, antar jag.
Först skrattade publiken. "Va? Verkligen?"
Och atmosfären ändrades.
Hon sa sanningen,
ändå verkade publiken tycka det var roligt.
Du vet,
det är vad humor handlar om, trots allt.
Komedin var så symbolisk.
Om du har
-humor... -Visst.
...kan du ändra ditt sinnestillstånd
oavsett hur förtvivlad du är.
Du kan ändra ditt perspektiv, ditt sätt att tänka.
Just det.
Förtvivlan och skratt är ganska nära.
-Ja. -Jag förstår
att förtvivlan är den exakta
motsatsen till skratt,
men jag har också en bild av det skratt
som existerar i slutet av förtvivlan
och du kommer tillbaka till livet därifrån.
När du skriver om ljus
eller hopp i dina texter,
sjunger du inte bara om
ljus eller hopp.
Det är ljus eller hopp som växer ur
förtvivlan eller en tuff verklighet.
Så när någon försöker uttrycka hopp
med enbart kraft...
Kraft!
Jag beundrar sättet de kan göra det på,
men jag tänker också:
"Jag önskar jag hade den styrkan
men jag tror inte jag har den."
Men hoppet
eller ljuset du skildrar är något
som man verkligen kan relatera till.
Så för mig
är temat
på nåt sätt förståeligt.
Laughter in the Dark.
Jag har aldrig använt det uttrycket men det passar in på mitt liv också.
Jag kan till och med ha artistnamnet Matayoshi: Laughter in the Dark,
du vet.
Ja, det är ditt tema.
Ja, det borde du.
Men jag kan faktiskt ha det som artistnamn.
-Matayoshi: Laughter in the Dark. -Det är hett.
Vad fick dig att bli komiker?
Tja...
Min far är från Okinawa.
När jag var barn
brukade jag åka dit på sommaren.
Det var alltid
sammankomster med familjemedlemmar och grannar på kvällen.
Alltid när någon spelade sanshin,
började alla sjunga till det.
Min far gillade att dricka,
så han gick alltid längst fram och dansade.
Sen brast alla ut i skratt.
Jag var en väldigt blyg pojke då, så jag tänkte:
"Wow, pappa får alla att skratta så mycket.
Han är fantastisk."
Och
en gång
sa någon till mig:
"Din pappa dansar så mycket att folk börjar skratta.
Du borde hänga på honom."
Jag hade aldrig gjort nåt sånt inför folk.
Så jag var skräckslagen.
Men jag ville inte förstöra stämningen
som min pappa hade skapat.
Så för första gången
gjorde jag nåt modigt.
Och då, eftersom jag var en unge som dansade klumpigt
fick jag ungefär fem gånger så mycket skratt som pappa.
-Jag förstår. -Jag fick plötsligt en fantastisk reaktion
och det kändes så bra.
Så för första gången, hur ska jag säga...
Det var ögonblicket
då jag lämnade min trygghetszon och steg ut i världen.
Att lämna din trygghetszon.
-Jag förstår. -Just det.
Att se folk så glada
fick mig att må så bra.
Så jag gick till köket
helt själv
och njöt av känslan av att ha åstadkommit nåt över en kopp kornte.
Sen kom min far fram till mig.
För att ge beröm, trodde jag, men han sa:
"Hördu, bli inte mallig nu."
Han var avundsjuk.
Bara sådär. Han var en barnslig far.
-För att du fick en större reaktion. -Precis.
-Så han sa det... -Jag förstår.
...men det kändes fortfarande riktigt bra
att ha gjort nåt
och fått folk att skratta.
Långt efter det hörde jag
om en teori att ordet "warau" som betyder "skratta", kommer från
ordet "waru", som betyder "spricka".
-"Waru"? -"Waru" som i spricka upp.
Jag förstår.
Så det sägs vara ursprunget till "warau",
vilket jag kan relatera till.
Vanligtvis
känns det som om jag är innesluten
i en mörk, tunn hinna.
Men när jag får
människor att skratta
på tv eller på en teater till exempel,
kan jag
komma ut ur min hinna.
För att uttrycka det enkelt,
det förintar vardagens dagliga slit.
Det vill säga...
Det är det här du talar om, va?
Det här är skrattet?
Just det.
Den här sortens överraskningsmoment...
Som just nu, kunde jag bryta mig ur det vanliga direkt.
-Just det. -Det är precis det jag
talade om.
Ursäkta mig, kan jag gå till toaletten?
-Visst. Gör det. -Ursäkta mig ett ögonblick.
Vi tar en liten paus. Gör det.
Stoppa kameran. Visa honom dit.
Är han inte tillbaka än?
Jag skickade någon att kolla till honom,
men det verkar som hans humör är...
Är det så?
Vad hände?
Det förintar vardagens dagliga slit.
Det vill säga...
-Sätt igång kameran. -Okej. Den går.
Herr Matayoshi.
Vad hände?
Det var för grymt.
Jag är så ledsen.
Jag trodde det var vad du menade.
Tja, det var det.
Jag sa ju "skratt förintar",
och du förintade verkligen flytet och det vanliga.
Varför skrattade du då inte?
Det gör ont när nån slår en med en flaska.
Kan du skratta?
Jag pratade allvar och blev sen slagen med en flaska.
Så pinsamt.
-Vad är roligt med det? -Ursäkta.
Vi pratade bara, jag vet inte hur vi hamnade här.
Det är sant.
Vad gör jag?
Jag låste in mig här som ett barn.
Nej, inte alls. Jag var verkligen grym.
Jag är så ledsen.
Jag menar, på riktigt.
Men kanske
det här är
en sorts humor i förtvivlan.
Tja, det här är inte rätt ställe att prata på,
så låt oss gå tillbaka...
Det är det här du menar, va?
Nej?
Vad är fel?
Det är inte rätt.
Nej?
Inte en chans.
Har du
nånsin bevittnat en konversation där nån slår den andre med en flaska?
Det finns saker du ska och inte ska göra.
Jag menar, när du kom till toaletten
och sa förlåt, hade du redan en flaska i handen, eller hur?
Du tänkte på att slå mig igen om du fick chansen.
Vänta ett tag,
har du nåt i andra handen?
Nej, nej, jag har ingenting.
Alltså,
-lugna ner dig och lyssna på mig. -Okej.
Skratt är verkligen...
Som det här, eller hur?
Du hade inte en flaska.
Vad för sorts system är det här?
System?
System... det är inte så!
Vad för sorts system är det här?
Jag trodde inte du var en läskig person.
Hördu!
Jag är den som blev slagen med en flaska tre gånger!
Hördu!
Vad är det som händer?
Jag har ingen aning.
Väntade hon på mig?
Fröken Utada.
Jag har gjort henne arg.
Så det här är förtvivlan.
KAMINARIMONS PORT
Fast hon slog mig så många gånger.
Herr Matayoshi!
Fröken Utada, jag är så ledsen.
Kan du göra intervjun med mig igen imorgon?
Förlåter du mig?
Jag är så ledsen.
Tack.
Så "humor i förtvivlan".
Just det.
Förresten har jag en fråga.
Är texten till "First Love" baserad på ditt eget liv?
Jag...
Jag har alltid velat fråga dig det.
Naturligtvis är jag nyfiken.
Jag ska se till
att få mitt svar idag.
Jag var 16 när "First Love" kom ut.
Då hade jag en pojkvän fram till just innan skivsläppet
och mina vänner sa:
"Den där låten är väl om honom?" vilket gjorde mig lite obekväm.
"Nej, så är det inte,
låttexter är definitivt poesi.
Så de är inte från min dagbok.
Inte allt är taget ur min personliga erfarenhet."
Men varken mina vänner eller världen tycks förstå det. Så...
-Förlåt, jag var ganska krävande. -Nej.
Du skulle
jobba med en total amatör i skådespeleri.
Men du
slog till ordentligt med flaskan.
PRÖVA INTE DETTA HEMMA! EN GODISFLASKA ANVÄNDES.
För att det kändes bra.
MUSIK: "OZORA DE DAKISHIMETE"
Vi gör nåt ihop nästa gång jag är på turné.
Jag kommer och blir slagen när som helst.
Vi gör en uppföljare.
Det var en överdriven sekvenstagning.
SLUT
Tack!
Så för att gå tillbaka
till den 20:e årsdagen.
Det är fantastiskt. Tjugo hela år.
Igår sa jag till publiken...
"Det är den 20:e årsdagen.
Så det har gått 19 år
och jag antar att jag går in på mitt 20:e år."
Idag är faktiskt min 20:e årsdag.
Det är märkligt. Tjugo år.
Det varierar,
men i många länder börjar vuxenåldern
runt 20.
Det är så i Japan också.
Igår kväll satte jag på tv:n vid en udda tidpunkt.
Jag tänkte se på tv för första gången på länge, så jag slog på den
och förstod att
på stora helgedomen vid Ise
bygger de
en ny helgedom vart 20:e år.
De bygger en ny bredvid
den gamla platsen
och gudinnan flyttar in.
Det var på tv vid en udda tid så många av er såg nog inte det,
men jag tänkte: "Åh, 20 år."
Nu för tiden
har jag ordnat min dygnsrytm
så att jag kan maximera energin till en show.
Så jag har gått till sängs runt fem på morgonen.
Så det var väldigt sent tror jag.
Men varför berättar jag det här för er?
Ja, 20 år.
Tjugo år är en märklig milstolpe.
Jag känner
verkligen det.
Och ni vet,
när jag kommit så här långt,
tror jag inte att jag ska vara lättad
men jag kan i alla fall vara häpen
över det.
Det var
ett långt uppehåll under de 20 åren,
men det är svårt att fatta att folk fortsatte visa stöd hela den tiden.
De som stöttade mig
innan har visat
fortsatt stöd
och kanske har vi kommit
ännu närmre.
Jag kan känna
deras enorma stöd.
Hur ska jag säga det...
Jag vill säga "Tack"
till alla som väntade på mig.
Och jag är också väldigt lycklig
att det finns människor
som precis börjat lyssna
på min musik.
Jag är också tacksam till medarbetarna
som stöttade mig under mitt uppehåll och sa att det var okej.
Så många saker hände under tiden
och det fanns stunder då jag trodde att jag inte skulle kunna uppträda igen.
Men här är jag idag, på min 20:e årsdag,
och tillbringar dagen så här.
Jag trodde aldrig jag skulle känna så här,
men jag är så lycklig nu.
Tack.
Så nu
går jag vidare
till nästa låt.
Nu kör vi!
Tack!
Så idag är sista dagen på turnén.
Märkligt.
Jag skulle...
Jag skulle säga nåt efter det talet men vad var det?
Jag sjöng "First Love" och "Hatsukoi" och glömde bort det.
Tja...
Nåja. Jag berättar
om jag kommer på det.
Låt mig ta lite vatten.
Vad dricker du?
Det är Suntorys "Naturliga källvatten från Minamialperna".
Så...
Nästa låt är den sista.
Jag ska ladda upp mig inför den.
Ja, just det.
Här är en ledtråd till nästa låt. Den handlar om det jag just drack.
Så ni allihopa...
Det var första gången på länge som jag gjorde en låt
som bara fick mig att må riktigt bra.
Så känn er fria att komma in i rytmen hur ni vill.
Så...
...ska vi?
Okej, då kör vi!
Tack för att ni ropar på mig!
Det finns fortfarande några låtar jag måste sjunga.
Innan dess, låt mig introducera bandet.
På keyboard och slagverk...
Jag bokade honom faktiskt för gitarr men han kan göra allt!
Henry Bowers-Broadbent.
Och nu...
På trummor, Earl Harvin!
Earl Harvin!
På gitarr, Ben Parker!
Ben Parker!
På piano, keyboards och Rhodes, Vincent Taurelle.
Vincent Taurelle!
På bas, bandledaren Jodi Milliner!
Jodi Milliner!
Den här glittrande sektionen är Udai Shika Strings!
På sång, Hikaru Utada!
Tack för att ni lyssnar!
Tack!
Så det är dagen den här släpptes.
Okej.
För 20 år sen idag, släpptes den här låten, "Automatic", officiellt.
Åh, jag skulle ha tänkt på det innan jag sjöng.
Jag insåg just. Jag förstår.
Okej. Otroligt.
Det är den första CD:n jag köpte!
Verkligen? Den första CD:n du köpte?
Jag blir blyg. Tack så mycket.
-Grattis! -Grattis!
-Tack.
Tack.
Ni vet, jag var 15
när den här låten kom ut.
Efter skolan
gick jag till en skivaffär
med min vän och såg dem på hyllorna
och tänkte: "Åh, den är verkligen ute."
Min vän prövade den i lyssningsbåset
och gav mig sin pretentiösa åsikt.
Väldigt bra minnen, men det känns konstigt nu.
Och nostalgiskt.
Men som ni vet blev inte den här låten nummer ett.
Den släpptes i två format så försäljningen blev uppdelad.
Och "Dango San-Kyodai" var väldigt stark.
Den var nummer ett länge. "Dango San-Kyodai".
Ärligt talat var det så frustrerande.
Men den var ett socialt fenomen.
Alla sjöng "Dango San-Kyodai",
fastän jag tittade på dem och undrade varför.
Och min mors låt var nummer ett i runt 30 veckor.
Jag minns att jag var
förbluffad över det.
Tack, verkligen.
Så...
Förresten,
gillade ni kortfilmen?
Jag hörde mycket skratt där bak.
Jag frågade honom med mycket kort varsel och han var snäll nog
att säkerställa två dagar
och skrev manuset med allt han hade, för att ta fram den delen av mig.
Ge en applåd för Herr Matayoshi.
Även om de inte är på scen,
är det många människor som är involverade i den här turnén.
Jag kan inte räkna hur många titlar,
jag menar roller, det finns.
Det är liksom: "Va, är det gjort för hand?"
Så många saker görs av människor
för att skapa showen.
Om jag bara nämner en liten...
Ljudteamet har jobbat hårt
för att vara säkra på att alla,
inklusive de längst bak och på sidorna,
oavsett var de är, ska höra mig högt och tydligt.
Ljusteamet har jobbat hårt för att presentera bästa möjliga show.
Instrumentteknikerna, de som sköter röken,
hår- och sminkteamet och kostymfolket har jobbat hårt och väldigt sent.
Övervakningsteamet,
arenapersonalen, vakterna...
Och de som tagit det här enorma bygget till så många platser
och satt ihop och tagit isär det.
De måste jobba efter showen till klockan två.
De kan säkert höra oss,
så ge dem en varm applåd!
Och...
...vet ni vad?
Jag var inte säker på att jag skulle säga det här idag,
men jag tar chansen.
Det är den 20:e årsdagen.
Såna här tillfällen dyker inte upp ofta.
Det är bara det att
det finns två människor
som jag vill säga
tack till.
Jag vill
säga tack till min mor och far,
som satte mig till världen och uppfostrade mig.
Först och främst, såklart, som människa.
Jag menar, om era föräldrar inte tog hand om er när ni var bebisar
skulle ni inte ha blivit vuxna.
Det är det.
Och också som sångare och musiker.
Om min mamma inte varit så passionerad för musiken
och min talang...
Ända sen jag var liten har hon trott på mig och sagt till alla hur bra jag var.
Jag var inte
typen som ställde mig framför folk.
Så även om jag alltid älskat musik,
skulle jag nog inte valt det här som yrke.
Så...
Och...
...i kombination med faktumet att min far också var min manager.
Jag tror inte nån annan skulle ha tagit mig,
en 15-årig flicka
med en attityd som var:
"Jag vill inte strunta i skolan
så jag gör väldigt begränsad marknadsföring", på allvar.
Det är liksom, "Vad pratar du om?"
Andra managementbolag skulle kanske inte gett mig en chans.
Att jobba med en familjemedlem är märkligt.
Det finns
bra saker och dåliga saker.
Jag träffar min far ofta, men kan inte säga det här personligen.
Jag är lite blyg för att säga det direkt,
men jag använder det här lyxiga tillfället för att säga tack.
Tjugonde årsdagen.
Låt mig säga tack för att ha låtit mig komma så här långt.
Tjugo år.
Det är allt.
Åh, jag sa det!
Dessutom
var ni tvungna att gå igenom en tröttsam ansökningsprocess
för att få biljetter till den här showen.
Ni skulle skicka ert foto och ni var tvungna att gå igenom
så många saker,
som att inte bli godkänd och sånt.
Ni tog er igenom allt besvär.
Och ni väntade så länge på den här dagen.
Idag höll ni ert löfte och dök upp.
Tack till alla er också.
Ni gjorde min dag speciell. Tack.
Så, det här är sista showen på turnén och jag har pratat för mycket.
En del av er måste ta tåget hem.
Så
jag ska
fortsätta
till sista låten.
Ja, sista låten.
Det här var bästa födelsedagen i mitt liv!
Är det så?
Så...
Sista låten.
Ärligt talat, för första gången på länge
var jag lite trött på morgonen eftersom det var sista dagen på turnén.
Så jag är inte säker
på om jag utstrålade så mycket energi som ni förväntade er.
Men jag kände
så mycket stöd från er idag.
I den här sista låten
ska jag ge er all min återstående kraft
så att ni inte ens behöver hjälpa till.
Så vi kör. Här är sista låten!
Undertexter: Peter Wulff