Downloaded from YTS.MX
Narodil jsem se v noci v říjnu 1940,
myslím, že nás nacisti ještě bombardovali pod vedením Madolfa Hitluma.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Brzy na to jsme vyhráli. No, mě ale nedostali.
My chceme Beatles!
Liverpool bylo velmi pochmurné místo, pochmurné a osamělé.
Tmavé budovy, víte, a tak…
tak nějak velmi melancholické.
Šlo takřka o biblickou pochmurnost.
Víte, jak to myslím?
Myslím tím bouře a skrz ně šachty a…
moře, které bičuje pobřežní hráze.
Liverpoolští fanouškové rokenrolu měli velké štěstí,
protože jim sloužili Cunard Yanks.
Tak se říkalo mužům, kteří pracovali na lodích
a jezdili sem a tam mezi Liverpoolem a New Yorkem.
Tihle námořníci s sebou vozili desky z New Yorku.
A díky tomu lidé v okolí Liverpoolu
mohli poslouchat desky Chucka Berryho a různé bluesové a R&B desky.
Jako malý jsem byl fanouškem Elvise Presleyho,
Little Richarda a Chucka Berryho.
Do té doby byl rokenrol
v podstatě o černošství, chudobě a jižanském venkově
nebo nějakém městském slumu.
Běloši byli řidiči kamionu, jako byl i Elvis.
Takže kdy rokenrol začal?
Řekněme, když si ti chlápci všimli,
že jde o něco silného, výrazného a krásného.
Lennonova matka Julie byla velkou fanynkou rokenrolu
a hrála mu zakázané písně, jako například „I Put a Spell on You“
od „Screamin' Jaye“ Hawkinse.
Takže když dal dohromady svoji kapelu,
jednalo se o zajímavou kombinaci skifflu,
což bylo tehdy hodně populární díky Lonniemu Doneganovi,
a hudby rhythm and blues ze Států.
Beatles nám vlastně tehdy v 60. letech
představilo černošskou hudbu.
Myslím si, že bychom ji bez Beatles neznali.
Víte, nahrávali spoustu písní od Smokeyho Robinsona,
a tím ho proslavili, takže za to jim vděčíme.
Jako pravý hudebník si John velmi oblíbil černošskou hudbu.
Nemyslím, že se na ni díval v rámci barvy,
prostě ji měl za to, čím opravdu byla, chápete?
Ivan Vaughan představil Paula McCartneyho Lennonovi
na proslulé slavnosti ve vesnici Woolton v roce 1957.
Byl to společný přítel.
Paul udělal na Johna dojem,
protože znal text k písni „Twenty Flight Rock“ od Eddieho Cochrana.
Lidé si myslí, že se seznámili a hned byli známí,
ale samozřejmě písni „Love Me Do“ předcházelo pět let tvrdé dřiny.
Několik lidí přišlo a zase odešlo, ale pak přišel George Harrison,
byl to Paulův kamarád ze školy,
a na konkurzu pro Johna zahrál píseň „Raunchy“.
Samozřejmě Ringo byl poslední,
jelikož, jak je známo, před ním byl Pete Best.
A v Hamburku byl Stu Sutcliffe,
Johnův velmi dobrý přítel, který zemřel.
Takže tam bylo pár dalších lidí, kteří mohli patřit do Beatles
nebo kteří se jimi na okamžik stali.
Ale když vyšlo „Love Me Do“,
tahle čtveřice tvořila Beatles.
Když jsem byla na vysoké, bylo to úžasné, naprosto úžasné.
Skvěle jsem zapadla
asi po prvních dvou letech, trvalo to asi dva roky.
John byl rebel, osobitý a velmi záhadný.
Prostě jsem mu nedokázala odolat.
Věděla jsem, že jsou jednodušší muži.
Vlastně jsem tehdy chodila s velmi jednoduchým, nudným mužem.
Pochopte, šlo takřka o domluvený sňatek,
budovat společnost a spořit peníze na manželství.
John mě nad to všechno povznesl,
to vzrušení z vysoké, poznávání osobností,
nových lidí, dospívání.
John prostě… Byl pro mě završením.
Měl tu nejvýstřednější povahu, se kterou jsem se kdy setkala.
A za to jsem ho milovala.
Kdo udělal první krok?
Žena nahodila návnadu nebo to navrhl on?
No, já říkám, že žena uhání muže, dokud ji on nakonec nechytí,
a do jisté míry se jednalo o podobný případ.
Když se se mnou John seznámil, procházela jsem si paletou
různých účesů, nechala jsem si narůst vlasy, obarvit je na červeno,
bůhví jaké další barvy.
Když jsem potkala Johna, ovlivnil mě,
protože miloval… miloval francouzské filmové hvězdy.
Miloval přízvuk a tajemnost
Brigitte Bardotové a, to víte, obyčejná holka z Liverpoolu…
Jediný způsob, jak se tomu přiblížit, bylo nechat si narůst vlasy.
Pomalu a postupně jsem tedy přešla z červené na blond.
Tím jsem se pro Johna co nejvíc přiblížila obrazu Brigitte Bardotové.
A k tomu upnuté sukýnky, černé punčochy a tak podobně.
Vyhodili mě z vysoké,
kolikrát mě odtamtud vyloučili.
I když jsem zůstal sám sebou, víte,
vždy jsem se něčemu učil, takže si nemyslím,
že mi to nějak ublížilo.
Je to kompromis, když nerozflákáte vše, co se vám nelíbí,
i když to chcete rozflákat.
Je to váš vnitřní kompromis.
Jedna otázka, o které si myslím, že ji předtím nikdo nepoložil,
možná ano, co já vím, proč si říkáte The Beatles?
Proč ne?
Máte i jiný název?
S tímhle názvem přišel John.
- Přišel s ním John? - Ano, přišel.
Kdo s ním přišel? Ringo, vymyslel jsi ho?
John ho vymyslel.
Na albu Please Please Me
použili některé své oblíbené melodie rhythm and blues.
Některé z nich se objevily v jejich živém vystoupení,
protože jak každý ví, dokázali hrát celé hodiny.
Z těch nejznámějších je „Twist and Shout“,
protože ji nahráli během posledních deseti minut hraní.
Johnův hlas byl nakřáplý z celodenního zpívání,
ale dal tomu opravdu všechno, a výsledkem byl
hodně vybroušený vokál…
a zároveň vylepšení nahrávky od Isley Brothers, což se nevidí často.
Ten efekt u Isley Brothers,
- „Twist and Shout“. - Jo.
Nacpali jsme to všude. Do „From Me to You“ a všude možně.
Fanoušci půlku lístků zakoupili poštou.
A 5 000 jich vystálo frontu.
Někteří z nich dvě noci za sebou v naději, že získají náramek.
Manažer se musí ujistit, že každý člen týmu je připraven
na největší noc roku.
Zvládnou se vypořádat s úžasnou odezvou publika,
„Here, There, Everywhere“ od Beatles.
Hoši ukazují novinářům své nejnovější dárky.
Tahle skvělá čtyřka má přirozený talent, pořádně si to užívají.
Baví je bavit, stejně jako jejich fanoušky baví je poslouchat.
Až přijedou k vám do města,
nebude potřeba žádné pozvánky, prostě přijďte.
Jaké to bylo, když se vše rozjelo?
Myslím, že slovo, které jste použila
k vyjádření těch nejlepších chvil, bylo „radost“.
„Radost“ je velmi silné slovo, byla to opravdu taková zábava?
Ale ano, v těch dávných dnech, ještě úplně na začátku,
byl to tak úžasný zážitek, taková radost z něj,
že nikdo nebo jen velmi málo lidí kdy zažilo něco podobného.
A ocenilo to. Být ve středu toho všeho bylo děsivé.
Ohromilo nás to.
Neměli jsme čas přemýšlet, jestli to skončí, nebo bude pokračovat.
Bylo to prostě jako… neustále to šlo dál,
zlepšovalo se to a rostlo.
A uprostřed toho všeho vás to prostě smetlo taky.
Bylo snadné je vydávat? Jací byli?
Byli ve studiu disciplinovaní nebo dělali šaškárny?
Nevím, kde začít.
Nejdřív museli začít uznávat autoritu, víte, a…
Nedělali šaškárny, vždy do toho byli opravdu zapálení.
Samozřejmě se u toho bavili, nechci říct, že jsme nikdy neodpočívali.
Flangerování bylo jedno z těch praštěných slov,
které jsem používal.
Když John slyšel dvojitou nahrávku, na které jsme pracovali,
automatické dvojité nahrávání nebo jiný způsob umělého nahrávání,
které se nám podařilo ve studiu Abbey Road,
zeptal se mě, co to bylo.
A já odpověděl: „Je to trochu komplikované, Johne, nerozuměl bys tomu,
ale dělá se to pomocí dvojitého rozdvojeného flangerování.“
Byla to taková hatmatilka, víte, a on na mě chvilku koukal
a potom se začal smát.
Když jsme to potom začali dělat, říkal tomu flangerování,
což je termín, který se v nahrávání používá dodnes.
Lidé vědí, co znamená flangerovat.
Flangerovat bylo jen jedním z těch slov.
Kdo to tehdy opravdu řídil?
Když se jedná o tak velkou kapelu, jako je Beatles,
kdo má poslední slovo?
Vy nebo Beatles?
No, bylo to vlastně tak…
Změnilo se to. Ze začátku jsem říkal: „Uděláme to takhle,
bude to trvat tak a tak dlouho, takhle to začne a podobně.“
Ale během prvního roku se to změnilo, protože měli obrovský úspěch
a velmi rychle se učili. Vůbec to netrvalo dlouho.
Naučili se všechno o studiích a psaní písní
hráli je po celém světě.
Takže pak byl tím hlavním ten,
kdo napsal tu konkrétní píseň.
Existuje jen pár písní, které opravdu napsali dohromady.
A to pouze na začátku.
Vždy mezi nimi byla soutěživost, a to na nich bylo opravdu skvělé.
Byla to přátelská soutěživost.
Vždy se jeden před druhým předháněli.
Ty krásné dny, ten kolotoč Beatlemánie,
kdybyste měla vybrat to nejlepší, co by to bylo?
Myslím, že asi první cesta do Ameriky,
kdy mi bylo dovoleno se k nim přidat.
Byla jsem vždy v pozadí, vždy chráněná.
Ale byl to zážitek, když jsme dorazili do Ameriky
na letiště a mysleli si, že slyšíme motory letadla.
Víte, vystoupili jsme z letadla
do hlasitého pištění a pokřikování.
Když jsme vystoupili, mysleli jsme, že to je jen další letadlo.
Spolehlivě to byl zvuk tisíců a tisíců fanoušků.
Je těžké to popsat.
Beatles jsou nejlepší!
Jak se dostaneme dovnitř?
Ahoj všichni.
Moc rád bych šel.
Ahoj holky.
Co bylo v té době to nejhorší na tom
být součástí Beatles?
Nedostatek prostoru, pocit vězení.
To, že jsme nemohli vyjít ven sami.
Nemohli jsme se ruku v ruce procházet kolem řeky
bez toho, aniž…
Neustále nás obklopovali fanoušci…
novináři, fanoušci.
Ano, haló? Co chcete? Honem, mluvte.
Dobrá zpráva?
Neustále.
Jako popová hvězda v té době
neměl být John Lennon ženatý, že?
To ne, byla to katastrofa.
Co se týče fanoušků, rozhodně neměl být ženatý.
Měla tvoje žena dobrý výhled?
Milovala ho, kdo? Kdo?
Neříkej jim, že je ženatý.
Omlouvám se. Jo, omlouvám se.
Jak dlouho jste to tajili?
Asi 12 měsíců, možná 18.
Během mého těhotenství bylo vše velmi poklidné.
Cítila jste se kvůli tomu ukřivděně?
Ne, ani ne.
Ale možná jsem měla. Takhle zpětně jsem měla.
Po celou dobu jsem se měla chovat
úplně jinak, ale ne.
Tehdy jsem… Měla jsem obavy o tehdy ještě nenarozené dítě.
Byla jsem šťastná, že jsme se vzali.
A ani jsem se kvůli klukům nechtěla příliš ukazovat.
Brian si myslel, že to tak bude nejlepší.
A já jsem za to byla docela ráda.
Připadalo vám někdy, že s Brianem soupeříte
nebo že on soupeří s vámi?
Nepřišlo mi, že s Brianem soupeřím, možná z jeho strany,
možná jsem pro něj byla soupeř, protože Johna velmi miloval.
S Johnem jsme si byli velmi blízcí a drželi jsme pospolu.
Chodili jsme spolu tři roky, než jsme se vzali.
Panovalo mezi námi velmi hluboké porozumění.
Běžný umělec se těší na den,
kdy se kvůli němu sejde určitý počet fanoušků.
Ne jako těch dnešních 7 000.
Bylo jich tam 7 000?
No, bezmála 7 000.
- Přesně to nevím. - Nevím.
My chceme Beatles!
New York je větší, ale stáli před hotelem,
spoustu se jich dostalo dovnitř a…
najdete je na zvláštních… koupelnách, přiostřilo to.
Ten hotel v New Yorku byl ale trochu vyšší,
víte, takový… Byl to ohromný mrakodrap.
My chceme Beatles!
U Penn Station stála celá škola.
Dav 1 500 křičících náctiletých
čekal na své hrdiny jménem Beatles.
Policejní veterán to shromáždění nazval bujarým,
ale potenciálně nebezpečným.
Podle policie to fanoušky
neodradilo, pro Beatles to znamenalo publicitu,
údajně zajistili autobusy, aby fanoušky dovezly k Plaza.
Policejní kordony se v jednu chvíli protrhly pod náporem hysterické mládeže.
Pošlapali tam jednu dívku, a tu odvezli do Rooseveltovy nemocnice,
kde ale zjistili, že její zranění nejsou vážná.
Další dívka omdlela v davu.
Její přátelé ji probrali k vědomí.
Odmítla lékařskou pomoc a vrátila se zpět do davu.
Nakonec policie pomocí tlampačů náctiletým oznámila,
že Beatles pojedou z Penn Station rovnou do Carnegie Hall.
Až je dostaneme ven.
Když budeme moct, vyjdeme na ulici.
- Pánové, varujte je. - Jo.
Počkat, pánové.
Dobře.
Ani zdaleka tak nóbl jako výtahy v Plaza.
Hodnotím to kladně. Hele, podívejte. Vezměte to.
Myslím, že půlka z nich slyší, co hrajeme.
Já neslyším, co kluci hrají, ale vím, co hraju já.
Kdyby přestali a poslouchali, byl by to náš konec.
Ne, dělám si srandu. Pochopte, je to jen sranda.
John Lennon poskytl naprosto obyčejný a slušný rozhovor
pro Evening Standard, ve kterém řekl novinářce
Maureen Cleavové, že se v Americe fenomén Beatles
tak rozmohl, že jsou teď populárnější než Ježíš.
Nebyla to poznámka o náboženství nebo o Ježíšovi.
Bylo to myšleno jako poznámka o společenském jevu,
který byl známý jako Beatlemánie.
A hlavně o mladých lidech v Americe.
Chtěl tím říct… Víc a víc mladých lidí tráví čas
poslechem a přemýšlením o Beatles
než o Ježíšovi.
Prozraďte mi, proč tak agresivní reakce na to, co řekl John Lennon.
To, co jsem udělal, bych nenazýval agresivní reakcí.
Nicméně…
Už dlouho si Beatles,
díky své obrovské slávě po celém světě,
a to zvlášť u těch mladších, mohou říkat,
co chtějí, a to bez ohledu na soudnost, dospělost
nebo jakoukoli moudrost.
Nikdo je zatím do větší míry nezpochybnil,
aby si to uvědomili a aby to pocítili.
Nejednalo se teď o zpochybnění?
Nechtěl ten článek opravdu zjistit, jaký má John Lennon na věci názor?
Nebyl prostě jen upřímný?
Myslím, že u něho člověk nikdy neví.
Jeho odpovědi jsou tak lehkovážné a jeho chování tak podivné.
Kolikrát nevíte, jestli je upřímný, nebo ne.
Upřímnost je relativní v závislosti na vážnosti dané chvíle
nebo náladě člověka.
Je to stejné, jako kdyby Američané, jako jsem já,
nebo americká kapela nadávali na královnu.
A začali si ji dobírat a ptát se, kdo ji potřebuje,
že už je k ničemu a systém králů a královen
je směšný, na ústupu a zaniká.
Lidé v Birminghamu podpořili Tommyho Charlese a jeho zákaz
desek Beatles a v biblickém pásu a zhruba 40 rádiích
mu také dali za pravdu.
Obávali se, že pravicové extremistické strany se budou chtít zapojit,
proto Charles zrušil plány na beatlesový táborák.
Ale i tak spousta náctiletých zaslala své desky a upomínkové předměty
do rádia Waky.
Řekli, ať se zbavíme Beatles, zakážou se jejich desky, spálí se
nebo něco podobného, a my jsme samozřejmě zareagovali
na základě vlastního přesvědčení, ale měli jsme oporu v lidech,
převážně v těch mladších v okolí.
Budete ještě někdy hrát desky od Beatles?
Brian Epstein chtěl vědět, kdy ten zákaz zrušíme,
protože… Zdálo se, že každý čeká,
až to uděláme, a chtěli vědět, co by nás k tomu přimělo,
ale řekl jsem, že neznám cenu.
Nečekám na to, až Beatles něco udělají. Nevím.
Chtěl jsem… Chtěl jsem, ať mi pomůžou změnit na ně názor.
Chci vidět…
Nevím. Chci ho asi vidět trochu dospět.
Pokud ho to opravdu rozzlobilo,
pak se omlouvám, že jsem něco takového řekl.
Nemyslel jsem to jako ubohou,
protináboženskou poznámku nebo něco.
Nic víc k tomu nemůžu říct.
Není k tomu co dodat.
Nic dalšího.
Lindo, vy máte na starost tento obchod,
kolik desek od Beatles jste prodávali, než tato aféra začala?
No, docela dost.
A od té doby?
Prodej se značně snížil, protože…
Možná jednu za den nebo jednu za týden.
Nezvážili jste zákaz desek Beatles?
Ne. Jistě, že ne. Podporujeme vše, co se prodává.
Myslím, že Beatles jsou velmi talentovaná kapela,
ale musí si dávat pozor na to, co říkají,
protože jsou v pozici, kdy si o nich spousta náctiletých
myslí, že jsou hodně důležití,
a když říkají podobné věci,
někteří mladiství jim budou slepě věřit.
Hodláš spálit své desky od Beatles?
Ano, pane, spálil jsem je.
- Všechny jsi je spálil sám? - Už jsem je spálil.
Jak jsi to udělal, kde a jak?
V naší nedělní škole v MYF jsme měli přednášku
o Beatles a potom se šlo na večeři
ve dvoře.
Když jsme si opekli naše hotdogy, položil jsem tam svoje desky.
Co John Lennon řekl, mě nijak neovlivnilo,
sama za sebe vím,
že se John Lennon s Ježíšem Kristem rozhodně nemůže srovnávat,
protože Ježíš Kristus se nikdy nestal populárním.
Vlastně byl jedním z nejméně populárních lidí,
kteří kdy žili.
Myslím, že většina lidí jsou křesťané a věří v Boha,
a já na podobné věci prostě nejsem zvyklá.
- Přijde ti to šokující? - To rozhodně.
Nemyslím si, že se porovnávali s Ježíšem.
Myslím, že odsuzovali skutečnost, že puberťákům
se líbí rokenrol víc než křesťanství.
Diskžokej Tommy Charles, který celou potyčku začal,
řekl, že vaše desky nebude hrát, dokud trochu nedospějete.
Jaké z toho máte pocity?
No, je mi jedno, jestli je ještě někdy bude hrát.
Víte, má se to takhle.
Každý si myslí, když slyší nebo říká podobné věci,
že to je dětinské, protože to přeci říkají
jen malé děti.
A kdyby byl dospělý, něco takového by neudělal,
udělal to jen proto, aby je zastavil.
Myslíte si, že se vás Američané snaží dostat a že se z toho stává
něco jako hon na čarodějnice?
Je jedno, že lidé nemají rádi naše nahrávky,
jak vypadáme
nebo co říkáme. Mají právo nás nemít rádi.
My máme právo se s nimi nespojovat, pokud nechceme.
Nebo si jich nevšímat. Všichni máme svá práva.
Během dvou vystoupení v Coliseu
Beatles doufali, že přijde 26 000 diváků.
Ale jak se fanoušci začali sjíždět,
bylo jasné, že první hlediště nebylo vyprodané.
Jen několik dní předtím se náboženské skupiny ve městě
rozhodly, že ve stejný den uspořádají shromáždění k náboženskému obrození,
aby dokázaly, že křesťanství je stále naživu.
BEATLES, JEĎTE DOMŮ
Před Coliseem byla tato malá skupinka demonstrantů
jedinou známkou protestu.
Na tiskové konferenci padaly přátelské otázky.
Zdejší mladí lidé byli představitelé fanouškovských klubů
a reportéři školních novin.
Jediný muž, který otevřel náboženské téma, byl okřiknut.
Beatles se také obávali svého vystoupení v Memphisu.
Zejména zde na svém turné
potřebovala kapela ochranu proti náboženským fanatikům.
Pán Ježíš Kristus je u mě populární, před 31 lety mě zachránil.
Tehdy jsme pro mladé znamenali víc než Ježíš nebo náboženství.
Neshazoval jsem to. Jen jsem to konstatoval.
Neříkám, že jsme lepší nebo horší a nesrovnávám nás
s Ježíšem jako osobou nebo Bohem jako entitou, ať už je cokoli.
Řekl jsem, co jsem řekl, a nebylo to správné
nebo to nebylo správně pochopeno, a to je vše.
John velmi lituje, že se to jakkoli dotklo lidí
s určitým náboženským přesvědčením.
Brian Epstein chtěl, aby se Beatles zalíbili co nejvíce lidem,
a to znamenalo, že se museli stát obecně… aplikovatelnými.
Nechtěli rozdělovat fanoušky tím, že se budou ke všemu vyjadřovat…
během velmi výbušného desetiletí.
Jeden z vás, myslím, že George…
Řekl, že v této zemi nemůže komentovat Vietnam, ale zato v Anglii ano,
můžete to trochu rozvést?
To jsem neřekl.
- Možná jeden z nás řekl, že… - To jsem byl já.
Jistě jste si toho vědom, chci říct,
že v Anglii můžeme zmínit témata, jako je třeba Johnovo náboženství,
a nedělala by se z toho věda, nepřevrátilo by se to tak moc,
jak se tomu děje tady. Určitě tomu rozumíte.
- Ale bylo to… - Pořád to opakuj.
- Přišli by s tím. - Věc se má tak,
že v Anglii můžete říkat podobné věci
a lidé budou poslouchat o něco víc než v Americe,
protože v Americe se toho někdo chytne a celé to použije proti vám.
A nebude se dvakrát ostýchat.
Nevím, možná teď dráždím hada bosou nohou, ale…
- Teď to budeš muset vysvětlovat. - Jo, já vím.
Je tu zkrátka báječně.
Paul pronesl, že…
Řekli jim, ať nemluví o válce ve Vietnamu,
protože to v Americe bylo velmi kontroverzní téma.
Ale i přesto se drobné zmínky
dostaly na povrch, například Johnova píseň „Revolution“.
Obecně vzato však Brian uspěl.
Možná by se dalo říct, že „Revolution“ byla známka toho, že byl Brian mrtvý,
protože vyšlo rok po tom, co Brian zemřel.
PRINC POPU Z BEATLES UMÍRÁ VE 32 LETECH
Celá ta věc ohledně Brianova úmrtí sehrála velmi klíčovou roli.
Myslím, že to všechny rozhodilo
a každý se začal ubírat vlastním směrem.
A potom se objevila Yoko,
což celou situaci ještě více zkomplikovalo.
Ale nemohla jsem změnit osud.
Nemohla jsem změnit Johnův osud.
Byla to velmi těžká bitva, protože tehdy
bral John spoustu drog, takže se s ním v té době nedalo
racionálně bavit.
Potom se objevila Yoko…
a zcela mu rozšířila jeho zorné pole,
jelikož se nezabývala populární hudbou.
Fascinovala ho představa performančního a konceptuálního umění.
Ukázala mu místa,
kam by on jinak nikdy nešel.
Umělci obvykle představí nějaký předmět, něco vytvoří a řeknou,
toto je umění.
Ale umění existuje v mysli člověka,
proto nevěříme, že něco můžeme stvořit, dokončit
a dát lidem, místo toho chceme, aby se lidé zúčastnili,
v podstatě jsou všechna díla nedokončená.
- A lidé je musí dokončit. - No, takže…
Během vysvětlování jste ukazovala na toto, Yoko.
Ano.
Povězte nám, co to je? Rozbitý hrnek.
Je to jen příklad.
Má to být socha, a je to rozbitý hrnek,
je to nedokončená socha, kterou by vytvořili lidé,
jak by jí postupně dávali podobu hrnku.
Co… Je tedy ta socha rozbitý hrnek
nebo způsob, jakým ho lidé slepí?
No, jde o to, že neexistuje
sochařství ani umění, je to jen…
Je to jen slovo, víte?
Umění je ve všem, je to umění.
Všichni jsme umění. Je to jen označení, třeba jako novinářská visačka.
Ale umělci tomu věří a sochař může být kdokoli.
Takže my tady jsme socha?
Toto je happening. Jsme tady.
- Nemyslím, že tohle je umění. - Tohle je umění. Jo, tím chci říct,
že kdybyste to dal dítěti, neměl by žádnou představu,
proto byste nemusel říkat, že jde o sochu nebo o rozbitý hrnek.
Řekl by, je tam lepidlo a co teď? Slepíš to dohromady.
Je to stejné jako vaše otázka, myslím, že můžete říct,
že je to jen umělecký proces či proces věcí
a vše je vlastně jen proces.
Vždy jsem snil o tom, že potkám ženu umělkyni.
Zamiloval bych se do toho všeho, dokonce i z umělecké školy.
Potom se potkáme, povídáme si a…
Najednou si uvědomíte, že ví všechno co vy a pravděpodobně víc
a jedná se o ženu.
Prostě mě to úplně dostalo.
V Londýně jsem se cítila velmi dobře, i co se týče práce.
Překvapilo mě,
jakou má Anglie úžasnou básnickou komunitu,
ohromilo mě to a cítila jsem se být její součástí.
Bylo tam jisté pochopení, ale…
Myslím, že John byl první, s kým jsem se tam setkala, kdo mi připadal sexy.
Páni, byl opravdu sexy.
Přišla za mnou na rande,
měl jsem takové malé studio,
což byla v podstatě jen spousta kazeťáků.
Udělali jsme dvě verze a já jí ukazoval
všechny svoje nahrávky.
Přišlo mi, že to jde skvěle, byl jsem
u těch nahrávek, a ona z nich byla pryč.
Nahrávali jsme celou noc a pak ráno
jsme se milovali při východu slunce.
John měl pověst
přemýšlivého člena Beatles.
Takže nebylo překvapení, když přišel do galerie,
vylezl po žebříku a na stropě uviděl napsané „ano“.
Měla výstavu v jedné galerii.
Znal jsem ředitele…
Je trochu trapné být členem Beatles,
třeba když jdu do obchodu, natožpak do galerie,
protože se na vás nalepí.
Je to jen další márnice, víte, jako Texasan, co si vždy něco koupí.
A byl jsem trochu otrávený z umění, byl jsem na umělecké škole,
nelíbilo se mi chování umělců a umění.
No, takže jsem konečně došel na tu show
a byla tam spousta věcí, jako například zatloukání hřebíků
nebo stetoskop, kterým posloucháte hodiny, a všemožné jiné věci.
Nejdřív jsem reagoval tak nejistě.
Jako ti, co řeknou, že nerozumí nášivce.
Říkal jsem si, že mě s tím harampádím nenachytá.
Byl tam žebřík a na stropě byla taková jedna věc. Vylezl jsem nahoru
a na stropě bylo napsané „ano“.
- Pochopte… - Tak jsem si myslel,
no, souhlasil jsem, bylo to v pořádku.
Je to jako ten vtip, když se kouknete sem,
počůráte si kalhoty.
Chci říct, že je všechno propojené. Lidi to vzrušuje
na záchodě, ale když to dáte do místnosti,
trochu je to naštve, protože mají předsudky o tom,
kde by podobné zprávy měly být.
Bylo tam „ano“.
A kdyby tam bylo napsané „ne“, pokračoval bych se svými předsudky
o umění a umělcích, víte, že je to všechno tak nějak fraška.
Ale bylo tam „ano“ a to stačilo, chápete? Potom vylezla nahoru ona,
nevěděla, kdo jsem, a zeptala se,
jestli si tam nechci zatlouct hřebík. Za pět šilinků.
Tak jsem řekl…
- Opravdu to neřekne. - Neměl jsem s sebou peníze,
tak jsem řekl, že si ho zatluču jen jako,
že jí dám pět pomyslných šilinků, a ona s tím souhlasila.
Přijala to na stejném principu, jako my přijímáme její výtvory.
Přijal jsem její umění, a tak jsme se vlastně poznali.
Víte, nebyl pro mě atraktivní kvůli svému umění.
Myslím, že ta počáteční přitažlivost souvisela s tím, jak moc byl atraktivní.
Byl nesmírně atraktivní.
Je to její film, já jen vysvětlím, co si o tom myslím.
Pointa je, že se jedná o portrét.
Kdyby Renoir nebo někdo takový vytvořil portrét
s obličejem, který se nehýbe a někde visí na stěně, přijali byste to.
Lidé jsou na to zvyklí, ale toto je portrét ve filmu.
Já to řeknu, zlato.
Takže jsme nahráli tři minuty filmu
a natáhli je velmi zpomaleně na jednu hodinu.
Během jedné hodiny, ve třech minutách
se toho děje spoustu s tváří člověka.
Děje se mnoho úžasných věcí, spousta pohybu,
běžně si toho nevšímáte, ale tady
máte tři minuty pod mikroskopem,
abyste prozkoumali něčí tvář. Svou.
Nechcete strávit hodinu koukáním na vlastní obličej.
Dějí se úžasné věci, celá hlava mění tvar,
nos se hýbe, každá vaše část se neustále hýbe,
což víme, ale běžně si to neuvědomujeme.
Ale v jejím filmu to můžete pozorovat.
Když jsme to ukázali její dceři, řekla jen: „Dívejte, jeho nos se hýbe.“
- Johnův nos je vtipný a hýbe se. - A tak všechno.
Šla za někým dalším,
hodinový film o obličeji? No jo, to určitě.
Už 30 let bojuji se svou nenávistí k Yoko Ono.
Snažila jsem se přes to přenést.
Doufala jsem, že vražda Johna Lennona pomůže, ale nepomohla.
Pociťuji vůči Yoko Ono velkou zášť.
Hlavním důvodem je, že Johna Lennona připravila
o jeho geniální britský humor, surrealistický způsob psaní
a šprýmování,
které vycházelo z Lewise Carrolla skrz Oscara Wildea.
Yoko to přišlo hloupé. Nikdy to nepochopila.
Určitým způsobem Johna moralizovala, uvalila na něj politickou korektnost,
která… Podle mě zlikvidovala jeho neotřelost.
Možná ho Yoko dělala šťastným,
ale stal se horším umělcem.
Netuším, jestli jeho práce byla méně zábavná,
protože jsem tam nebyl.
Co se dělo mezi Johnem a Yoko, bylo jen mezi Johnem a Yoko.
Všiml jsem si, že John během rozhovoru nadále dokázal vtipkovat.
S Yoko byl většinou velmi vážný a seriózní,
ale i tak byl schopný zavtipkovat.
Právě to zatlouká, třetí úder.
Krásný úder. Krásný. Tak jak se cítíte?
Vím, že to vyzní tak, že to odsuzuji,
ale připadal jsem si jako muž, který zatlouká hřebík.
Vítěz!
Zatloukal jsem v živém vysílání.
- To je přesné. Dobře promyšlené. - Ano.
Dovolte mi… Jen sem položím klobouk na peníze.
Chudý umělec.
Mám malý problém s daněmi.
Myslím, že byl připravený na změnu.
Umíral touhou najít příležitost
k vymanění se ze scény, ve které byl uvězněný,
aby mohl něco dělat.
Čekal na někoho, kdo ho zachrání.
Opravdu to tak řekl.
Když jsem se objevila já…
Žádné hlouposti, prostě jdeme na to.
Mohla jsem zabojovat, než jsme se s Johnem rozvedli,
ale k ničemu by to nebylo,
protože lidé jdou svou vlastní cestou, mají svůj vlastní osud.
Jsem velkou fatalistkou, John šel po své životní cestě,
a já zase po té svojí.
Setkali jsme se na krátký okamžik, nějakých deset let,
ale byla to úžasná léta.
Kdybych se snažila a byla agresivní,
nic by to nezměnilo, jen bychom z toho měli špatné pocity.
Víte, teď jsem vlastně docela šťastná. Ničeho na tom nelituji.
Prý jste dostala 100 000 jako odškodné.
Většina lidí si řekne… To není moc.
Musela jsem si za to koupit dům.
Nezdá se to hodně. Zdálo se vám to tehdy jako hodně?
Ano, představovala jsem si stadión
se 100 000 lidmi a každého z nich jako jednu libru,
a to je opravdu spousta peněz.
Neuvědomovala jsem si, kolik peněz to bylo…
Chci říct, 100 000 pro mě bylo spoustu peněz.
John pronesl,
že to bylo jako vyhrát v loterii, a to je v podstatě pravda.
Ještě před několika lety, třeba před pěti nebo šesti,
jste mohli vyhrát v loterii 75 000 liber.
Spoustě lidem by to stačilo na celý život,
ale za těch okolností to bylo docela těžké.
Je zřejmé, jak jste tehdy nahlížela na Yoko.
Můžu se zeptat, jaký na ni máte názor teď?
Další obtížná otázka.
Můžu říct jen to, že jako člověk mi nesedne.
Můžu říct jen to.
Nechci se pouštět do rozsáhlých debat o Yoko, ale…
Setkaly jste se?
Ano, před lety.
Neviděla jsem ji od té doby, co se přestěhovali do Ameriky.
Říká se, že váš rozchod byl velmi těžký pro vás
a také pro Juliana.
Zajímal se o něj celý svět,
a to mu bylo jen sedm, a pak najednou přišel ten rozvod.
Byla to pro něj velmi traumatická změna.
Následující tři roky jsem s Julianem měla příšerné potíže.
Po našem rozvodu a rozchodu
si prošel neskutečně obtížným emocionálním obdobím.
Jaké to v tobě teď vyvolává pocity,
když se díváš na staré fotografie?
Nevím, vlastně si na moc z té doby nevzpomínám.
Pamatuji si na tohle kolečkové křeslo.
Vytáhli jsme ho ven a sjížděli na něm kopce
jako na nějakém vozítku, ale to je tak vše.
Co sis tehdy myslel o svém otci?
Byl v pohodě. Víš, byl to táta.
- A máma. - Jak jsi vyrůstal,
- vím, že to pro tebe bylo také těžké. - No,
nejdřív to byl táta a potom se z něj stal Beatle.
Pak zase táta, bylo to zvláštní.
Bratranec Rolls. To je super.
To je jedno z vozidel Lennonových Rollsů.
Je to šupa. Pokud je vám přes 80, znamená to, že je rychlé.
Šest tisíc liber
za přízrak z roku 1965, uvnitř je stejně tak úchvatné.
No, možná ne tak zcela.
Když se teď to superauto hodilo pořádně do gala,
ani Beatle by si nemohl přát víc.
Od předního nárazníku až dozadu bylo zkrášleno
ve stylu římského umění.
Dekorace stály 1 000 liber. U tohoto Lennonova auta
nikdo nedokáže odhadnout jeho cenu, pokud by za několik let bylo v aukci.
- To bylo zajímavé. - V té době.
Jel jsi tehdy do Skotska.
Páni, to bylo zajímavé…
Jel jsem na víkend do Ascotu.
Táta mi neřekl, že pojedeme do Skotska, že?
Měli jsme tam autonehodu.
Pamatuji si, že jsi mi o té nehodě řekl něco opravdu zvláštního.
Byl jsem jediný, kdo se při ní nezranil.
Všichni měli jizvu na obličeji. Táta měl jednu u zadnice.
Yoko má jednu tady nahoře a Kyoko, dcera Yoko, se poranila tady.
Já jsem na sobě neměl ani ranku.
Všichni byli naprosto mimo… A co jsem ti ještě řekl? Co to bylo?
Pamatuju si to velmi přesně, řekl jsi, že se ti nic nestalo,
protože tě tvůj dědeček zvedl ze zadního sedadla těsně předtím,
než auto narazilo, ale svého dědečka jsi nikdy nepotkal.
- Jo, to je trochu… - Jsi jedinečný.
Postupem času, když jsi odjel do Ameriky…
Jak se vyvíjel tvůj vztah s otcem?
No, nevím.
Vyvinulo se to jako…
Byl spíš jako moudrý strýček, víš,
takový vztah, tak to začínalo.
Seděl jsem s ním, poslouchal, co říká, a já jsem neříkal nic.
Potom… Začali jsme se bavit víc jako otec a syn.
Co si myslíš o Yoko?
No, mám k ní respekt, protože…
Asi kvůli tomu, že byla s otcem tak dlouho…
Víš, je v pohodě, když se jednou za čas potkáme,
kdykoli se sejdeme, hezky si popovídáme.
To je asi tak všechno.
Johnovi přinesla to, že se zbavil
nepodstatného.
Na prvním albu, které vytvořil,
z hudby eliminoval všechno,
a nebylo tam nic jiného než jeho zpěv s klavírem a lehkým dozvukem,
který nejprve… Ty písně byly vyslovením.
„Není tam nic než já a Yoko, to je realita“ a tak podobně.
To je úžasné umělecké dílo.
Myslím, že všichni velcí umělci si musí projít obdobím,
kdy se zbaví všeho a navrátí se k základům.
Samozřejmě že Yoko Johna ovlivnila, je to na nahrávkách.
Složil o ní píseň ještě s Beatles…
„The Ballad of John and Yoko“.
Nahrával s ní, zatímco byl ještě s Beatles.
Natočil s ní dvě alba… Po Beatles.
Some Time in New York City a Double Fantasy.
Složil o ní písně,
včetně úžasné „Oh, Yoko“ na albu Imagine.
„Woman“ na albu Fantasy.
Není pochyb, že se stala jeho součástí
a byla pro něj důležitější než Beatles.
Chceme se vyjádřit v tom, co děláme, a já to dělám hlavně skrz hudbu
a ona hlavně skrz umění, a je těžké o tom mluvit.
Líbilo se nám to. Snažíme se komunikovat.
A sama komunikace je umění a umění je komunikace.
Ten přebal jsme vyfotili sami v soukromí a vydali dvě verze.
Bylo to určité vyjádření a pro mě i probuzení.
Jsem to já se ženou, kterou miluji.
VLASY SVOBODA - POSTEL SVOBODA
V POSTELI
NECHTE SI NARŮST VLASY!
Zůstaneme v posteli sedm dní.
Namísto soukromých líbánek.
Je to soukromý protest.
Kvůli násilí, které se děje ve světě.
Místo bojování ve válce zůstaňte sedm dní v posteli.
Nechte si narůst vlasy, zvíře, nechte je růst, dokud nebudeme mít mír.
Jste proti revolučnímu násilí, stejně jako vaše píseň.
Jsem proti násilí, víte?
Tečka. Co vím, násilí plodí násilí,
a to bylo dokázáno událostmi v Americe
a protestními pochody na Grosvenor Square v Londýně.
Vedlo to akorát k mnoha rozbitým hlavám a zprávám
o násilí na předních stranách novin.
Nebyla to vina novinářů nebo policistů
a ani té menšiny levicových studentů, nebo jak si říkají.
Je to ten jejich způsob,
který nefunguje, víte?
Nefunguje.
To se stane, když to tak děláte,
a my říkáme, že existuje jiný způsob, jak to dělat.
Zatímco jste v posteli a pořádáte tiskové konference
mezi polštáři a tak podobně,
- vysmíváte se nám? - Ne.
Ne o nic víc než vy nám.
Chci říct, že se zasmějeme, přijde nám vtipné,
že jsou přední stránky novin o tom,
jak dva lidé tráví své líbánky v posteli.
Vidíme v tom ten humor.
A z Vídně
je spousta krásných fotografií toho,
jak drží mikrofony u její tašky.
- Čekají, až ta taška promluví. - Jo, docela milé.
S tím mírem to myslíme vážně.
A jak jsme vám řekli v Amsterdamu,
pokud tím někoho rozesmějeme, bude to stačit.
- Můžete vyjít ven? - Ne.
Proč ne?
Protože je to akce s taškami. Totální komunikace.
Nemyslíte, že co děláte, vyšlo z módy?
Myslíte si, že zůstat v tašce je módní?
- Co je to? - Totální komunikace.
Začátek rozpadu Beatles
byl začátkem
přístupu Johna Lennona k jeho vlastnímu životu.
Zasvětil
všechnu svou intelektuální pozornost Beatles
a vzal si nazpět trochu této energie,
nejdříve ji použil k psaní svých knih
a hraní ve filmu s Dickem Lesterem Jak jsem vyhrál válku.
A…
to předcházelo vlivu Yoko.
Šlo vidět, že John měl uměleckou duši
a chtěl vyzkoušet spoustu různých věcí.
Nevím, co dělám se svými myšlenkami, ale vychází
ve filmu, na papíře nebo na kazetě.
Mám spoustu kazet, a kdybych je dal na papír, byla by z nich kniha.
Je to jen otázka toho, jestli chci ty kazety přenést na papír
nebo z nich udělat nahrávky?
Je pro vás to samé,
když píšete něco na papír a když píšete píseň?
Teď už ano.
Kdysi dávno jsem si myslel, že psaní písní je, víte,
o tom, že já miluju tebe a ty mě,
a moje psaní bylo jiné,
i když jsem si to nemyslel.
Teď si uvědomuju díky Dylanovi a dalším, Bobovi Dylanovi, ne Thomasovi,
že se jedná o tu samou věc, to jsem díky svojí naivitě nevěděl,
a že nepíšete popové písničky
a potom děláte to nebo ono.
Všechno, co děláte, je ta samá věc, proto k tomu i tak přistupujte.
Byl neoriginálnějším členem Beatles.
Byl nejvíc… Byl neobvyklý člověk.
Ale nebyl moc vůdcem, protože nebyl…
Byl na to příliš individualistický.
Zpočátku byl tím nejsilnějším a nejdominantnějším,
protože velmi kritizoval a šokoval,
dělal úžasné věci, byl tvrdý a cynický.
„Tomorrow Never Knows“
a tolik dalších hudebních zázraků Beatles…
Bylo očekáváním budoucnosti.
Je těžké uvěřit, že to byla první nahrávka z Revolver,
protože zní jako poslední a je na posledním místě.
Takže máte tento skvělý hudební program,
který je zakončen něčím, co zní jako ukázka z následujícího roku.
Jako by na konci roku 1966 říkali…
Jako by říkali, že příští rok přijde psychedelie.
„Tomorrow Never Knows“ je nejspíš nejbláznivější písní všech dob.
Myšlenka je velmi jednoduchá. Šest slov.
Zapni se. Vylaď se. Vymez se.
SPECIÁL SVĚTA ZÍTŘKU
Zapnout se, vyladit se, vymezit se.
Pro mladé moderní Američany jsou tato slova zkratkou
k vzrušujícímu zážitku, který většina z nich zná.
Zážitek, kterému se říká „trip“.
Trip je způsoben drogami, je to duševní exploze,
která naprosto změnila jejich náhled na svět,
ale pro spoustu Američanů těchto šest slov znamenalo něco jiného.
Kontroverzi, zločin a teror.
Zapnout se, vyladit se, vymezit se… dojde k tomu,
když si dáte dávku této zvláštní nové drogy s názvem LSD.
Měli jsme tolik papírků, víte, víc jsme toho s LSD už zažít nemohli.
Už jsme dál nemohli, nebylo kam dál jít.
- Co to dělá? - No, co to dělá…
Zejména jde spíš o to, že se toho o sobě dozvíte víc,
i o svém egu, a já jsem zažil víc duševna.
- A toto není duševní? Zdá se, že… - Na konci tomu tak bude,
chci říct, že když máte LSD, jde tam jen o vás.
Je to jen o vás.
Ale tohle je o něco mírnější.
John si dal LSD předtím,
než nahrál „Sergeant Pepper“,
ale „Lucy in the Sky with Diamonds“ překvapivě nebyla o LSD.
Skutečně to bylo o Julianově kamarádce Lucy.
A ten obrázek ve škole je Lucy.
VÍTEJTE
Hledání významu toho všeho
je přivedlo do Indie k jogínovi Maharishimu Maheshovi.
Nejšťastnější období mého života
bylo v nějaké díře v Indii.
Zažil jsem tam skvělé věci,
protože jsem meditoval osm hodin denně a tak podobně,
a byly to dobré tripy, jako bezstarostné LSD.
Seděl jsem tam, brblal si slovo v nějaké místnosti,
a to byl ten největší trip, jaký jsem kdy v životě zažil.
Jeden a půl milionu Američanů zřejmě pravidelně užívá LSD,
mnoho dalších nepoznamenaných uctívá jeho hrdiny a mluví jeho jazykem.
Pořádají pomyslné tripy, jako je tento, s trikovými představeními
z obchodů, které to podporují.
LSD je zkratka pro diethylamid kyseliny lysergové,
chemické látky, která se získává z plísně na žitě.
Není tak návykové jako heroin nebo kokain,
ale jeho účinky jsou mnohem silnější.
Je ve formě pilulky nebo kostky cukru, zabírá do hodiny a účinkuje až 24 hodin.
Během této doby se člověk propadá do jiného světa,
kde se rozpíná vědomí, nebo se to tak alespoň jeví.
To je ten známý psychedelický zážitek.
Počáteční paranoia a násilí nejsou součástí tripu,
to se děje na LSD lodích.
A následně začnete…
Nevím, dozrávat nebo přemýšlet o tripu.
První účinky drogy se začínají vytrácet
a vy začínáte plout a máte čas pozorovat stromy,
z čehož se vyvinula samotná LSD scéna, její psychedelická stránka.
Každý si pohrává s kytkami a tak, ale potom samozřejmě,
jako u jiných drog, účinky odezní a vy se vrátíte do takzvané reality.
Včera byli John Lennon a jeho přítelkyně
Yoko Ono, japonská herečka, zatčeni
a obviněni za užívání marihuany a dnes byli předvedeni před soud
v Magistrates v Londýně.
On byl známý jako Beatle, který nejvíc vybočoval.
Právě teď John Lennon velmi úporně hledá své auto,
jestli se k němu nedostane, asi ho…
Johne! Je příšerná! Cynthia je mnohem lepší než ona.
Dívka vedle mě zrovna řekla, že je Cynthia lepší než ona.
Beatles fungovalo jako celek.
Byli geniální kapela, ale jednotlivě, víte,
všichni k tomu nějak přispívali.
A to je právě to, co jim John dal.
Ve spoustě ohledech byl prvním punkerem.
Je zvláštní ohlížet se zpět na šedesátá léta,
kdy i na dlouhé vlasy bylo nahlíženo jako na něco odporného a hrozného.
Často se o něm říká, že byl velmi agresivní. Je to pravda?
Řekl bych spíš upřímný. Nebyl agresivní,
protože agresivita značí, že se snažíte něco od někoho získat
nebo něco někomu vnutit, což on ale nikdy nedělal.
Byl hrozný k fanouškům, křičel a pořvával na ně
a odmítl jim dát autogram, když se mu nechtělo.
Zatímco Paul byl vždy velmi okouzlující, uměl se prodat.
Díky Paulovi se podařila spousta věcí.
Nakonec byl vůdcem Paul, protože je zorganizoval,
nahrál spoustu filmů.
John byl tvrďák.
Dokázal být něžný, jemný a příjemný,
ale také byl, to víte, LSD.
Tím chci říct, že dal Beatles jistou břitkost.
Mohlo by se zdát, že v určitých chvílích byl John agresivní, sobecký,
trochu krutý,
ale i tak o něm nikdy neřeknete nic špatného.
Vždy ho bráníte, proč?
Protože bráním pravdu.
Znala jsem ho a znala jsem jeho pravou tvář
i jeho srdce během doby, co jsme byli spolu.
Proč bych měla říct něco, čemu nevěřím?
Spoustu let se ke mně choval úžasně.
Chci říct…
Není možné, aby byl člověk pořád úžasný.
Paul mi kdysi řekl: „Musíš pochopit,
že Johnova matka zemřela, když ho šla navštívit.“
Je příšerné s něčím podobným žít.
Byla smrtelně zraněná autem na ulici.
Jak by se kdokoli z nás asi cítil, kdyby jeho matka takto zemřela?
Takže naprosto chápu, že John mohl být…
velmi rozzlobená osoba
a zároveň velmi vynalézavá osoba.
Myslím, že abychom mohli porozumět jeho chování v pozdějších letech,
musíme na něj nahlížet jako na člověka, a ne jen jako na jednoho z té čtveřice.
Paul a John měli skvělý vztah
a myslím, že i já a John jsme měli skvělý vztah,
ale v určitých chvílích v životě se vztahy musí rozpadnout,
aby se mohly vytvořit nové vztahy.
To se také v určité chvíli stalo, ale nešlo ani tak
o náhodu.
Brianova smrt, Apple úplně skončil,
byl to chaos, spousta lidí, co si chtělo nacpat kapsy, hromada prodělaných peněz.
Víte, byla to opravdu těžká doba, všechno bylo ztracené.
Všichni byli nějakým způsobem ztracení.
A samozřejmě v životě vždy existuje katalyzátor,
tehdy byla Yoko tím katalyzátorem,
který nakonec vedl k rozpadu.
Zatímco… Do alba The White Album z 1968
všichni přispěli nejrůznějším materiálem,
v roce 1969 se John stáhl do pozadí.
Paul to držel dohromady u alb Abbey Road a Let It Be.
Ale všechno má svůj limit, za který to už nejde.
Prostě to musí jít takhle…
A bylo po všem.
Vydržte!
Jedná se o obchodní nebo emoční nesoulad v Beatles?
Vlastně si myslím, že o oboje, ale jde asi spíš o přestávku.
Odpověděl, že sám neví, jestli je to dočasné nebo trvalé,
a to je pravda.
Myslím, že nikdo z nás to neví.
Zůstane i nadále finančně zapojený
do kapely a organizace?
Ano, podle smlouvy musí
a myslím, že to také tak chtějí.
O penězích se nikdy nehádali.
Jaké osobní rozdíly má na mysli?
Nevím, pravděpodobně to má co dělat s dospíváním a s…
Byla doba, kdy byli jen oni čtyři,
ale teď jsou ženatí, mají děti a…
Je to pravda? Padlo jméno Allen Klein
a Paul se v této otázce a odpovědi Allena Kleina definitivně zříká?
Allena nemá rád.
Jak se cítíte ohledně toho, že se od vás podle všeho
snaží Paul distancovat?
Vypadá to, že k vám cítí nelibost.
No, není nikdy příjemné, když se někomu zjevně nezamlouváte.
Myslím, že jeho důvody jsou…
smutné.
Jde o jeho osobní problémy,
ale bohužel
má povinnosti vůči Apple, a to značnou řádku let.
Kdy jste se osobně rozhodl,
že Klein nejspíš nebyl tím mužem, za jakého jste ho považoval?
Teď usuzujete, že jsem si o něm myslel něco víc.
Moje pozice nebyla nikdy jednoduchá a…
V té době jsem dělal to, co se mi zdálo správné.
A ačkoli jsem už dlouho nebyl příliš šťastný,
co se té situace týče,
nechtěl jsem dělat náhlá rozhodnutí.
Chtěl jsem zjistit, jestli by se to nějak nedalo vyřešit.
Když se ohlédnete zpět, litujete, že jste podepsal smlouvu s Kleinem?
Jakou smlouvu?
- To může být cokoli, ne? - Obyčejnou americkou smlouvu.
To je asi ta, které nejmíň lituji.
To zní tajemně. Co to znamená?
No, smlouvy od pana Kleina jsou skvělé.
- To je ale zvláštní. - Ne. Naopak jsou chladné.
Nechci se pouštět do celé té záležitosti ohledně smluv, protože…
jen ať se o to postarají právníci.
Teď to bude v časopisu Rolling Stone.
Nebude, protože my neodpovídáme, to není ta pointa.
Nemůžu vám říct o smlouvách.
Snažím se ničeho nelitovat, nic na vás tady nehraju.
Ať se stalo, co se stalo. Teď jsem šťastný
a to je jediné, na čem mi záleží.
Že si užívám.
Hlavní věc, kterou s Yoko děláme,
je, že měníme apatii, kterou všichni mladí cítí.
Naším úkolem je říct jim, že stále existuje naděje,
musíme toho udělat víc,
musíme mezi ně a změnit jejich myšlení
a říct jim, že je to v pořádku a můžeme to změnit.
Není po všem jen proto, že flower power neuspělo.
Je to jen začátek, jen vybízíme k revoluci,
a to je začátek změny.
Vím, že je to těžké.
Vím, že to není lehké a jak těžké to může být.
Ale je to těžké. Všechno je těžké, bude to těžké i zítra
a bude to těžké i následující den.
No a co? Je lepší to mít těžké, než to nemít vůbec.
Když to jde, je to správně, když to nejde, je to špatně.
Nikdo mi předtím nedal šanci, ne?
Nikdo zcela nedal šanci míru.
Gándhí to zkusil, Martin Luther King to zkusil, ale zastřelili je.
- Ale nikdo nedává… - Nemůžete získat
mír v extra velké posteli mluvením…
Ne, nečekáte to… Promlouváme hlavně k revolucionářům,
kteří si myslí, že toho dosáhnou za noc
ničením budov, pochopte.
Nedosáhnou, přemýšleli jsme nad tím celé měsíce.
Toto je ten nejmožnější, nejfunkčnější a nejúčinnější způsob
propagace a protestu proti násilí,
který naše dvě hlavy daly dohromady.
Někteří lidí objevili novou realitu
a někteří jsou si stále jistí budoucností,
a to my také, víte.
Všichni mluví o tom,
jakým směrem se to ubírá, o úpadku a tak podobně,
ale nikdo… Spousta lidí nevidí to dobré,
co se za poslední desetiletí stalo,
čímž bylo to moratorium
a velké shromáždění lidí ve Woodstocku,
kde bylo více lidí než kdekoli jinde
a nešlo o válku.
Nikdo nikdy neměl tak velkou armádu, která by nikoho nezabila
nebo byla nějakým způsobem násilná,
jako to bylo třeba u Římanů.
Dokonce i koncert Beatles byl násilnější než toto, víte,
a bylo tam jen 50 000 lidí.
To dobré, co z toho vzešlo,
bylo mírové hnutí.
Pokud se tam dobře nebavíte,
nikam nechoďte, zůstaňte doma.
Jediný způsob, jak to mohou pochopit, je, že natáhnete svou ruku,
pokusíte se otevřít jejich mysl a rozdávat lásku.
To je jediný způsob, že se to změní.
Vědí, jak namlátit lidem.
Vědí, jak je zplynovat,
mají zbraně a vybavení
a chyba byla, že děti začaly
hrát jejich násilnou hru.
Vědí, jak se chovat násilně.
Takto to funguje už 2 000 let
nebo milion nebo tak.
Nikdo mi nebude tvrdit, že po tak dlouhé době půjdeme cestou násilí.
Musí existovat jiná cesta, ale spousta lidí tomu uvěřila,
a to se dá pochopit,
protože když stojíte vedle násilníka,
je velmi těžké říct: „Nastav druhou tvář, zlato.“
Když jsme se během toho spojili s lidmi z Berkeley,
byli jsme v klidu na svém mírovém protestu v posteli v Montréalu
a najednou jsme se přímo s nimi spojili telefonem.
Víte, říkali: „Pomozte nám“
nebo „Co budeme dělat, neskončí to dobře.“
Byli to někteří z těch, co to organizovali,
říkali: „Ztratili jsme nad tím kontrolu“
a „Co můžeme říct“, a já samozřejmě nemám řešení.
Žádná cesta nestojí za ztrátu života.
V nic jiného nevěřím.
Nevěřím, že existuje cesta nebo cokoli jiného, kvůli čemu se nechat zastřelit.
Uděláte lépe, když se přestěhujete do jiného města
nebo do Kanady nebo kamkoli.
Potom nebudou mít koho napadnout a na koho ukázat prstem.
Spíš takový festival.
Zpívejte Hare Krišna nebo něco,
ale nehýbejte se, pokud by to mělo rozčílit policajty.
Nemějte obavy, jestli to bude fungovat.
Všechno funguje, když tomu věříte.
Nenechte se šikanovat policií a nepouštějte se do jejich hry.
Moje pozice ohledně násilí je taková, že mu nevěřím.
Myslím, že všichni máme násilné sklony, ale musí být nějak soustředěny.
Násilí plodí násilí,
to bylo dokázáno nejrůznějšími pochody a podobně,
které vždy skončí tím, že se lidé a policie poperou
nebo policie namlátí lidem nebo tak.
Pochody a transparenty fungovaly ve 30. letech, kdy lidé chtěli chleba,
a mělo to na lidi nějaký dopad.
Ale v dnešní době jsou… jsou lhostejní k transparentům a pochodům,
je spousta způsobů protestu
a sedět v posteli je jedním z nich, možná pro vás není.
Přijďte s vlastními nápady.
Jen se snažíme upozornit na to,
že jsou jiné formy protestu.
Pokud máte…
Pokud uděláte nenásilný protest, jako se prý konal v Berkeley,
a přesto vás zmlátí,
je to jako když sedíte na břehu
a dostanete se do hluboké vody.
Narazili jste na silný proud
a dostali varování, že plavat tam je nebezpečné.
Stáhněte se a popřemýšlejte nad svým dalším krokem.
Nedělejte ten samý pohyb, protože jinak vás opět zmlátí.
Woodstock, Isle of Wight a všechna shromáždění mladých lidí
vidím zcela optimisticky.
Začínáme se poznávat,
vždy máváme svojí vlajkou, víte.
Když zamáváte vlajkou, nejste v tom sami.
Nemusíme být jen osamoceným křesťanským mučedníkem,
protože je nás celá kopa.
Nemějte obavy, protože…
Pokud se do toho pustíte, někdo tam nahoře na vás dohlédne.
Jsem zcela optimistický, a když ne, mám Yoko,
která je stejně silná jako já, a to pomáhá.
Je to je jen začátek.
V 60. letech jsme si jen přičuchli,
šlo jen o ranní probuzení, víte,
ještě nejsme ani u oběda.
Nemůžu se dočkat.
Jsem tak rád, že tady můžu být,
bude to skvělé a bude nás mnohem víc,
a ať už si myslíte cokoli,
stará paní z jižního Birminghamu, nemáte šanci.
Zaprvé tady nebudete, až to tu povedeme,
a zadruhé se vám to zalíbí, až se toho nebudete tolik bát.
Bude to úžasné, tomu já věřím.
Samozřejmě máme všichni někdy depresi a jsme smutní,
ale když jsem smutný nebo John a Yoko jsou smutní,
bude tam nahoře Desmond nebo někdo jiný.
Vždy tam bude někdo s vlajkou a někdo, kdo bubnuje.
Ať už se jedná o kohokoli, nemají šanci,
protože lásku neporazí, všechny ty staré náboženské texty
o tom, jak je láska všemocná, jsou pravdivé.
A to je to, co nedokážou. Nezvládnou to.
Každý může napsat na papír,
co se naše, americká,
i ta ruská a čínská vláda snaží dělat
a co si myslí, že dělají.
Velmi rád bych zjistil, co si myslí, že dělají.
Myslím, že jsou všichni blázni.
Ale kdybych to řekl, mohli by mě označit za šílence.
A to je na tom šílené.
Johnova sólová dráha začala experimentálně
a potom vydali něco neobvyklého…
přes Apple…
nebo Zapple pro ty opravdu experimentální věci.
Samozřejmě tu byla alba Unfinished Music: Life with the Lions,
Number Two, myslím, že to byl ten název.
Nicméně to obsahovalo…
zvuk potraceného dítěte, tlukot srdce dítěte Yoko.
To v popovém hitu samozřejmě nenajdete
a…
Jejímu řevu na desce se lidé posmívali.
Problém s Yoko byl, kromě toho, že nebyla popová umělkyně,
že je žena,
ještě před feminismem.
Bylo jednodušší ji odepsat.
Byla z Východu,
takže se nabízí rasismus,
byla starší než John,
byla na špatné straně 30.
Proto bylo lehké nebrat ji vážně.
Byla to žena, která s Johnem byla ve středu pozornosti,
a očividně na něj měla velký vliv,
ale velmi se lišila od světa Beatles
a obecné mínění lidí ji ani nechtělo mít v hledáčku.
Chtěli říct, že nebyla součástí Beatles.
Proto má pověst ženy, která zapříčinila rozpad Beatles.
Proč vás vyhostili?
No, oficiální důvod zní něco jako,
že jsme se zdrželi příliš dlouho.
To je dostatečný důvod k vyhoštění.
Dalším oficiálním důvodem je, že mě v Anglii chytli s trávou,
ale pravý důvod je to, že jsem pacifista.
John byl v očích
americké vlády daleko od božstva, byl persona non grata.
Richard Nixon byl prezident,
J. Edgar Hoover vedl FBI.
Zpětně víme, že to byli lidé,
kteří obcházeli…
zákon.
Připadám si, že jsem opět ve škole.
Celý svůj život se topím v nesnázích
a teď jdu opět na kobereček.
Jen teď mě netrestají rákoskou, to je všechno. Už mě nemlátí.
Proč jste celý svůj život v nesnázích?
Prostě se jim na mně něco nelíbí, něco na mém výrazu.
Učitele vždy velmi rozčiloval.
Kvůli tomu, že jste proti systému?
Jo, asi to jde na mně vidět.
Zatímco pro jiného člověka
by získání zelené karty byl jednoduchý proces,
Johnovi to přišlo složité.
Nixon se bál, že povede nepokoje
nebo protivládní demonstrace mladých lidí.
Myslíte si, že vás deportují?
Netuším, možná je to jen proces. Já ne…
Jdeme dovnitř, máme zpoždění.
Uvidíme se, až vyjdeme ven, pokud chcete.
Je tu několik věcí, které musíme vyřídit.
Imigrační mě žádá, abych si vybrala
mezi svým manželem a dítětem.
Je to hrozná situace.
Přestaňte otevřeně mluvit o válce, protože…
Ne, nic mě nezastaví, ať už jsem tady nebo kdekoli…
Johnovi trvalo roky, než získal kompletní povolení.
Neil Sedaka o jeho problémech napsal píseň „The Immigrant“.
Lidé ho velmi podporovali až do doby, kdy konečně vyhrál.
Chci využít této příležitosti a poděkovat všem mladistvým a fanouškům
za jejich dopisy senátorům a petice
a všem, kteří pět let pracovali v ústraní
bez odměn, vlastně jen za úsměv.
Cítíte nějakou zášť vůči Stromu Thurmondsovi
nebo Johnu Mitchellsovi za celé ty roky?
Ne, věřím, že čas rány nehojí.
John viděl New York velmi romanticky.
Miloval ho.
Říkal, že mohl jít kamkoli, aniž by ho někdo obtěžoval,
našel tam osobní štěstí.
Zasloužil si tu radost.
Částečně bychom měli být rádi,
že mohl strávit pět let jako muž v domácnosti,
protože těch pět let…
bylo obdobou důchodu.
Měl šanci mít svůj vlastní život.
Žádná osoba, která toho lidské rase tolik dala, si nezaslouží
přijít o kus svého života.
RODINNÉ ALBUM, 1992
Bývalý člen Beatles John Lennon byl postřelen a zabit v New Yorku.
Zpráva o jeho úmrtí byla zveřejněna po půl páté ráno.
Tento mírumilovný muž byl poražen nicotným násilným činem.
John Lennon byl dnes večer
převezen na pohotovost do nemocnice St. Luke's Roosevelt
těsně před 23. hodinou.
Při příjezdu byl mrtvý.
Po jeho příjezdu do nemocnice se ho pokoušeli oživovat,
a to včetně podávání transfuze, chirurgických a dalších zákroků,
ale i přes veškerou snahu celé řady lékařů
a po mnoha zákrocích se život pana Lennona nepodařilo zachránit.
Těsně před 23:00
dorazil John Lennon s manželkou limuzínou před Dakotu.
Zaparkovali limuzímu na patníku hned před Dakotou.
Je tam vjezd, do kterého mohli vjet,
ale neučinili tak.
Vystoupili z limuzíny
a vešli do klenutého průchodu v Dakotě,
kde se na jeho pravé straně nachází vestibul
s proskleným vchodem.
Osoba, jistý pan Chapman, se objevil za nimi
a zavolal na pana Lennona,
který byl u vchodu, a potom v bojovém postavení vystřelil.
Vyprázdnil revolver Charter Arms .38, který měl s sebou,
a zastřelil Johna Lennona.
Pět výstřelů není na newyorských ulicích nic neobvyklého,
ale přesto tento útok v dnešních ranních hodinách
citelně zasáhl miliony lidí po celém světě.
Přirovnání k atentátu na Johna Kennedyho
není tak úplně nepřesné, ten den roku 1963 se tomu podobal.
Miliony si budou přesně pamatovat, co dělali,
kde byli, s kým byli
v okamžik, kdy slyšeli, že John Lennon zemřel.
Viděla jsem Johna Lennona, jak vystupuje z limuzíny.
Šli k bráně a potom, já…
Slyšela jsem čtyři nebo pět výstřelů.
Slyšela jsem ženský křik. Byla to Yoko. Křičela: „Pomozte mi!“
Není mrtvý. Jen to tak říkáte.
Lékař to právě oznámil.
Ano, ale to je jedno, jen to říkáte, aby lidé odešli.
Není mrtvý, Lennon nemůže být mrtvý.
Byl jsem v šoku, to víte. Příšerná zpráva.
Co jste dnes nahrával?
Jen jsem něco poslouchal. Nechtěl jsem nahrávat.
- Proč? - Neměl jsem na to náladu.
Slyšel jsem o tom brzo ráno.
Kolem šesté mi zavolali z New Yorku.
Probudilo mě to. Řekli: „Co si myslíte o Johnově smrti?“
No, není to hezké probuzení.
Samozřejmě mě to dostalo a okamžitě jsem zavolal Paulovi
a řekl: „Hádám, že asi nechceš přijít sem?“
On odpověděl: „Tady nemůžu zůstat. Vadilo by ti přijít do studia?“
Potkali jsme se tedy ve studiu, nepracovali jsme, jen jsme si povídali,
a to byl ten nejlepší způsob, jak se s tím vypořádat.
MILUJI TĚ, JOHNE
Johna Lennona zabil odporný člověk.
Odporný člověk prahnoucí po pozornosti,
který předtím uvažoval nad zabitím Johnnyho Carsona,
moderátora The Tonight Show.
Nebudu tohoto člověka jmenovat, ačkoli jeho jméno všichni dobře známe,
protože tento hmyz
si nezaslouží být jmenován na jeden nádech společně se svou obětí.
LENNON ŽIJE
Musíme si uvědomit,
že nám malý skrček ukradl obra.
Naprostá devastace.
Nikdy v životě jsem nic podobného nezažila.
Je to velmi těžké.
Byl to hrozný zážitek pro mě, pro Juliana,
pro každého, komu byl John blízký, pro jeho fanoušky.
Přes tuto zkušenost se nikdy nedostanu,
budu s ní neustále žít, i když jsem tam tehdy nebyla.
Protože člověk, kterého jsem tolik let milovala,
si musel projít tak hroznou smrtí.
Mám pocit, že jste Johna nikdy nepřestala milovat, že?
Ne.
Vím, že to je těžké téma…
a já jsem s tebou v té době nebyla.
Kéž bych ti to tehdy mohla říct.
Můžeš mi říct, jak… Jak ses cítil,
když jsi slyšel o smrti svého otce?
Já… Nejde to vysvětlit… Je to prostě…
Je toho příliš, ale víme, jaké jsem měl pocity.
Chci říct, zůstat silný, víš.
Ty jsi ho znala lépe než já… déle.
Chtěl jsem tě ochránit.
Necítíš vůči tomu žádnou hořkost nebo nenávist, ne?
No, já…
- Vůči tomu chlápkovi, co to udělal? - Jo. Celému tomu činu…
No, tak jistě, že se ve mně nahromadilo trochu vzteku,
ale nemohl jsem s tím nic dělat.
Byl to obrovský šok,
protože atentát bylo něco, co se v té době ještě nedostalo
až na tuto úroveň.
Chci říct, že vždy šlo o prezidenty, vůdce a tak podobně.
Nemyslel jsem si, že popová hvězda by byla natolik důležitá,
že by ji někdo zavraždil.
Víte, je to hrozná věc.
Nemyslím si, že je kdokoli tak důležitý, aby byl zabit.
Bylo to tak bezcitné. Byl to otřesný, odporný zločin.
Také je to škoda z uměleckého hlediska,
jelikož album Double Fantasy, které propagoval,
bylo důkazem, že je stále plný nápadů.
„Just Like Starting Over“ je velmi dobrou popovou nahrávkou,
„Woman“ je skvělé, „Beautiful Boy“ velmi procítěné,
„Watching the Wheels“ velmi vnímavé,
zkoumá, jaké by to bylo vzdát se slávy.
Měl v sobě stále spoustu dobré hudby,
ale měl ještě více života, který si zasloužil užít,
protože si ho odpracoval.
Vyprávěl jsi mi příběh o pírku,
když jsi byl v Americe dva roky předtím, než otec zemřel.
Můžeš mi o tom povědět víc?
Ani ne, akorát řekl, že kdyby jednoho dne zaklepal bačkorama
a existoval by způsob, jak se se mnou spojit,
přeletěl by bílým pírkem přes místnost,
ne dolů nebo tak, ale rovně.
Takže se po něčem takovém čas od času dívám.
Ale myslím, že když si to moc přejete, tím spíš se vám to nepodaří.
Ať se stane, co se má stát.
Věříš na život po smrti?
Jo, myslím, že tam něco je.
Po té vraždě
byla všude spousta projevů úcty,
ale ten jeden, co mě takřka dohnal k slzám,
byl v lékárně za rohem vedle Dakoty.
Ve výloze byla jeho fotka
s nápisem: „Nezapomeneme na příklad, kterým byl drahý John Lennon.“
Bylo to jako… pocta z malé vesničky.
Tohle byla ta čtvrť, kde lidé říkali:
„Děkujeme, že jsi sám sebou.“
CELÝ SVĚT JE V BEZPEČÍ, JOHNE LENNONE
DĚKUJEME ZA TVOU HUDBU A TALENT
Stále žije ve vzpomínkách lidí.
Jeho slova a hudba pro lidi pořád hodně znamenají,
přináší do života moudro.
A já jen…
Když už něco, tak z toho těžím
v tom smyslu, že žiju ve stínu,
někteří lidé si můžou myslet, že žiju ve stínu,
ale jsem ve stínu překrásného stromu,
který mě ochraňuje.
Máme dar lásky, láska je jako…
vzácná rostlina.
Nemůžete ji přijmout a nechat ležet ve skříni
nebo si myslet, že si nějak poradí, třeba jako domácí mazlíček.
To je Desmond.
Musíte ji zalévat, víte, musíte se o ni starat…
Lásku musíte zalévat a pečovat o ni,
odhánět mouchy,
ujišťovat se, že je v pořádku, opečovávat ji.
Vztah mezi dvěma lidmi je začátek,
a pokud to zvládnou dva, možná to zvládneme s vámi.
A po nás čtyřech to můžou být další čtyři.