Downloaded from YTS.MX
Jeg blev født en oktobernat i 1940,
mens nazisterne stadig bombarderede os, anført af Madolf Hitlum.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Snart havde vi vundet. Nå, men de fik ikke mig.
Vi vil have The Beatles! Vi vil have The Beatles!
Liverpool var et ret gråt sted, gråt og ensomt.
De sorte bygninger, og visse…
…meget melankolsk på en måde.
Det var ret bibelsk gråt.
Forstår du?
Altsåde her storme og redningsvester, der skærer igennem og…
Og havet, der slår imod kystmuren.
Liverpools rock'n'roll-fans var heldige,
fordi de havde Cunard Yanks tjenester.
Det var navnet på mændene, der arbejdede på bådene,
der tog frem og tilbage imellem Liverpool g New York.
Og de sømænd ville tage plader med fra New York.
Og sådan kom folk i Liverpool-området
til at høre Chuck Berrys plader og andre blues-plader og R&B-plader.
Da jeg var dreng, var jeg fan af Elvis Presley
og Little Richard og Chuck Berry.
Indtil da havde al rock'n'roll
stort set handlet om at være sort og fattig i syden
eller en eller anden bys slumkvarter.
Og de hvide havde været truckere ligesom Elvis.
Så rock'n'roll… Hvornår den startede?
Det handler om, hvornår europæerne opdagede den,
at det var noget stærkt, kraftfuldt og smukt.
Julia, der var John Lennons mor, var en stor rock'n'roll-fan,
og hun spillede forbudte sange for ham såsom "I Put a Spell on You"
af Screamin' Jay Hawkins.
Så da han startede sin gruppe,
var det en sær blanding af skiffle,
som var stort dengang, da Lonnie Donegan
og rhythm and blues-materiale kom ind fra USA.
Altså det var The Beatles, der gjorde os alle opmærksom på…
sort musik i 60'erne. Vi havde ikke hørt det uden The Beatles.
De indspillede mange af Smokey Robinsons sange
og gjorde opmærksom på ham, så vi skylder dem stor tak for det.
John var virkelig vild med sort musik, som en sand musiker.
Jeg tror ikke, han så det farverne i det,
han så det bare for, hvad det var, forstår du?
Det var til den berømte Woolton-landsbyfest i 1957,
hvor Ivan Vaughan introducerede Paul McCartney for John Lennon,
da han var en fælles ven.
Og Paul imponerede John,
fordi kan kendte lyrikken til "Twenty Flight Rock" af Eddie Cochran.
Folk plejer at tro, at de mødtes, og så blev de kendte,
men der var naturligvis fem års hårdt arbejde før "Let Me Do."
Og nogle få folk kom og gik, men George Harrison kom ind,
fordi han var ven af Paul fra skolen af,
og han havde audition for John, hvor han spillede sangen "Raunchy."
Og Ringo var naturligvis den sidste med,
for der var naturligvis Pete Best før ham.
Og i Hamborg havde der været Stu Sutcliffe,
Johns gode ven, der døde.
Så der var mange andre mennesker, der kunne have været med i The Beatles,
eller var med i The Beatles i kort tid.
Men da "Love Me Do" udkom,
var de fire mennesker The Beatles.
Da jeg gik på vores universitet, var det fantastisk, absolut vidunderligt.
Jeg integrerede mig smukt…
efter de første to år. Det tog omkring to år.
John var en rebel og en individualist og meget gådefuld.
Jeg kunne ikke modstå ham.
Jeg vidste, der fandtes nemme mænd.
Jeg sås faktisk med en lnem, kedelig mand på det tidspunkt.
Jeg havde nærmest planlagt ægteskabet
og opbyggede socialkredse og sparede op til ægteskabet.
Bag scenerne løftede John mig bare væk fra alt dette,
og der var spændingen ved universitetet og ved at møde individualister,
nye mennesker, vokse op.
Og John var bare … det hele for mig.
Han var den mest vanvittige karakter, jeg nogensinde var stødt på.
Og jeg elskede ham for det.
Hvem tog første skridt?
Skulle kvinden indfange ham, eller ville han fri?
Jeg mener, hvad er det en kvinde jager? En mand, indtil manden fanger hende.
Men på en måde var det en lignende situation.
Da John først mødte mig, havde jeg været igennem al ståhejet
med at ændre hår, og gro det ud og farve det rødt,
og Gud ved hvor mange andre farver.
Da jeg mødte John, påvirkede han mig,
fordi han elskede… Han elskede franske filmstjerner.
Han elskede deres accent og mysteriet
bag Brigitte Bardot og… Ikke nede-på jorden-Liverpool-pigen her.
Så det nærmeste jeg kunne komme det var at gro mit hår længere.
Så jeg gik gradvist fra rødhåret til blond.
Og således blev jeg det nærmeste, jeg kunne komme Brigitte Bardot, for John.
Og stramme nederdele og sorte strømpebukser og al den slags.
Jeg blev smidt ud af universitetet, derfor blev jeg altid bortvist.
Og på trods af det har jeg været mig selv,
jeg har været Lennon hele tiden, så jeg siger ikke,
jeg er blevet kompromitteret.
Man går på kompromis ved ikke at smadre det, man ikke kan lide,
når man har lyst til at smadre det.
Kompromiserne er indeni en selv.
Et spørgsmål, I nok ikke har fået,
det er I nok, jeg ved det ikke: Hvorfor hedder I The Beatles?
Hvorfor ikke?
Har du et andet navn?
Det var det navn, John fandt på.
-Fandt John på det? -Det var John.
Hvem fandt på det? Ringo?
-John fandt på det. -John.
John fandt på det.
PåPlease Please Me-albummet
inkluderede de nogle af deres favorit-rhythm and blues-sange.
Nogle af dem havde de optrådt med på deres live set,
for som alle ved, spillede de flere timer per nat.
Den bedst kendte af disse er "Twist and Shout",
fordi de indspillede den på de sidste ti minutter af en session.
Da Johns stemme var træt efter at have sunget hele dagen,
men han gav den alt, han havde, og resultatet er den her
rå vokal…
der faktisk er en af de sjældne tilfælde, hvor Isley Brothers' plade blev forbedret.
"Wohoo"-effekten på The Isley Brother…
-"Twist and Shout"… -Ja.
Jeg mener, gid, vi fik alt med. "From Me To You" og alt det.
Fansene købte halvdelen af biletterne inden.
Og så stod 5,000 i kø.
Nogle af dem i to nætter i håbet om at få ringen.
Manageren sørger for, at alle personalemedlemmer er klar
til den største nat på året.
I stand til at håndtere en stor publikumsrespons
på "Here, There, Everywhere" af The Beatles.
Drengene viser pressen deres seneste gaver.
De er naturlige, disse fantastiske fire, der bobler over af morskab.
De får lige så meget ud af at underholde, som fansene får ud af dem.
Når de kommer til jeres by,
ja, så får du ikke brug for en invitation, du vil være der.
Hvordan var det, da det tog fart?
Jeg tror, det ord, der er brugt et sted,
som du brugte, ordet "glæde" om de bedste øjeblikke.
Det er et stærkt ord "glæde", var det så sjovt?
Åh, ja, han sagde… Da vi så tilbage på film af gamle dage, de tidlige dage.
Det var sådan en fantastisk oplevelse, glæden ved den oplevelse,
og ingen… Meget få mennesker har haft den oplevelse før.
Og påskønnet den. At være i centrum af den var skræmmende.
Det var bare overvældende.
Vi havde ikke tid til at tænke over, om det ville stoppe eller fortsætte.
Det var bare som om… Det var noget, der fortsatte og fortsatte,
og blev bedre og bedre og større og større.
Og det at være i centrum for det, da blev man bare fejet væk.
Var de nemme at arbejde med?
Var de disciplinerede i studiet, eller lavede de vrøvl?
Ikke til at begynde med.
De måtte prøve grænser af til at begynde med, og…
Nej, de lavede ikke meget vrøvl. De var altid meget dedikerede.
Selvfølgelig havde vi det sjovt, men vi slappede også lidt af.
"Flange" var en af de fjollede ord,
som jeg altid brugte.
Da John Lennon hørte det double-tracking,
som vi havde lavet, automatisk double-tracking eller kunstigt,
som vi fandt på i Abbey Road Studios,
spurgte han mig, hvad det var.
Og jeg sagde: "Det er lidt kompliceret, John, du vil ikke forstå det,
men det gøres med en dobbelt vibrokeret sploshing-flange.
Det her er ligesom volapyk. Så han så på mig et øjeblik,
og så grinte han.
Og efter det, når vi ville gøre den slags, ville han kalde det flanging.
Og det er stadig et begreb, der bruges i dag i indspilning.
Hvis man flanger noget, ved man, hvad man gør med det.
Og flange var bare en af de ord.
Hvem er så lederen?
Når man har et band så stort som The Beatles,
hvem bestemmer så?
Er det dig, eller er det The Beatles?
Nej, jeg mener, der der skete var, at vi…
Det skiftede. Til at begynde med, ville jeg sige: "Det er det her, vi gør,
og vi er her så lang tid, og sådan begynder det og så videre."
Men i løbet af det første år, skiftede det, fordi de fik så stor succes,
og de var hurtige til at lære. Altså på ingen tid.
De havde lært alt om studiet og om at skrive sange,
og de rejste naturligvis også verden rundt.
Så efter det blev det sådan, at lederen var den person,
der skrev sangen på det tidspunkt.
Der var meget få sange, de egentligt skrev sammen.
Altid i de tidlige dage.
Der var altid konkurrence imellem dem, og det var det gode ved dem.
Venlig konkurrence.
De prøvede altid at få… At være bedre end den sidste.
Disse skønne dage med Beatlemania…
Hvis du skulle nævne en ting, hvad var så det bedste?
Jeg tror, det var den første tur til Amerika,
da jeg fik lov til at tage med dem.
Men jeg var altid i baggrunden, og jeg var altid beskyttet.
Men at opleve det, den lyd, da vi ankom til Amerika, i lufthavnen.
Vi troede alle, det var jetmotorstøj.
Støjen, da vi steg af flyet
til den enorme skrigen og råben.
Vi troede, det var et andet jetfly ved siden af os, da vi steg ud.
Denne utrolige støj af tusinder og tusinder af fans.
Det er bare svært at beskrive.
The Beatles er de bedste!
Hvordan kommer vi så ind?
Hej allesammen.
Jeg vil gerne med.
Hej piger.
Hvad var det værste i The Beatles' liv dengang?
Manglen på plads, at føle sig fængslet.
Det faktum at man ikke kunne gå ud alene.
Man kunne ikke gå en tur hånd i hånd nede ved floden,
uden konstant af blive…
Vi blev konstant overfaldet af fans…
af pressen, af fans.
Åh, hej, ja? Hvad vil du? Hurtigt, fortæl det.
Godt nyt?
Bare konstant.
Som popstjerne dengang
var det ikke meningen, John Lennon skulle være gift, vel?
Åh, nej, det var en katastrofe.
Jeg mener, hvad fansene angår, burde han bestemt ikke være gift.
Nød din kone det derovre?
Hun elskede det. Hvem? Hvem? Hvem?
Fortæl dem ikke, at han er gift.
Åh, beklager. Ja, undskyld.
Hvor længe var det en hemmelighed?
Åh, omtrent 12 måneder, måske 18 måneder.
I løbet af den tid jeg var gravid, var det alt sammen meget tys-tys.
Var du vred over det?
Ikke rigtigt, nej.
Igen, måske burde jeg det. I retrospekt burde jeg nok have været det.
Jeg burde have været en hel anden person
hele tiden, men nej.
Dengang var jeg… Jeg bekymrede mig om barnet.
Jeg var glad for, at vi var gift.
Og jeg var ret tilfreds med at holde lav profil for drengenes skyld.
Det var det, Brian tænkte var bedst.
Så jeg var ret tilfreds med at gå med til det.
Følte du nogensinde, at du var Brians rival,
eller at Brian var din rival?
Jeg følte ikke, jeg var Brians rival, måske følte Brians på hans side
at jeg var en rival til ham, for han havde megen kærlighed til John.
John og jeg var meget tætte og meget fasttømrede.
Vi havde været kærester i tre år, før vi blev gift.
Og vi havde en ret stærk fælles forståelse.
Man ser frem til den dag, hvor det er kommet og gået,
som det ville for en normal entertainer, med en vis mængde fans og sådan.
Ikke som de 7,000 derovre i dag.
Var der 7,000 der?
Tja, de når op omkring 7,000.
-Jeg ved det ikke helt. -Jeg ved det ikke.
Vi vil have The Beatles!
Det er større i New York, men de var udenfor hotellet,
så mange af dem kom ind, og man…
Man finder dem på sære… På badeværelser, og tingene kammede over.
New York Hotel var dog lidt højere,
det var ligesom… Det var en stor skyskraber.
Vi vil have The Beatles! Vi vil have The Beatles!
Det var det gale frikvarter ved Penn Station.
Femten hundrede skrigende unge
stod der og ventede på deres helte, The Beatles.
En gammel politibetjent kaldte menneskemængden festlig,
men potentielt farlig.
Men det skræmte hverken fansene
eller i følge politiet The Beatles' reklamefolk,
der angiveligt leverede busser for at få fans til The Plaza.
Politiafspærringer blev brudt ned af nær-hysteriske teenagere.
En pige blev nedtrampet og taget til Roosevelt Hospital,
hvor man sagde, hun ikke var kommet alvorligt til skade.
En anden pige besvimede i menneskemængden.
Hendes ven vækkede hende igen.
Hun nægtede lægehjælp og vendte tilbage i mængden.
Endelig brugte politiet højtalere til at fortælle teenagere,
at The Beatles ville tage fra Penn Station til Carnegie Hall.
Efter vi får dem ud.
Vi vil op til gaden, når vi kan.
-I må advare dem. -Ja, ja.
Gutter, vent et øjeblik.
Okay.
Det er næppe så fornemt som elevatorerne på Plaza.
Åh, det er da meget tæt på. Hey, se lige der. Tag et billede.
Jeg tror, måske halvdelen af publikum kan høre, hvad vi spiller.
Jeg kan ikke høre, hvad drengene spiller, men kun mig selv.
Jeg tror, at stoppede de op og lyttede, ville vi være færdige.
Nej, det er bare en joke. Det er bare en joke.
John Lennon gav et helt almindeligt respektabelt interview
iEvening Standard, hvor han fortalte journalisten,
Maureen Cleave, at The Beatles-fænomenet i Amerika
havde nået en sådan størrelse, at de nu var mere populære end Jesus.
Dette var ikke ment som en kommentar omkring religion, om Jesus.
Det var ment som en kommentar på det sociale fænomen,
der blev kendt som Beatlemania.
Og især blandt de unge mennesker i Amerika.
Hans pointe var … at unge mennesker brugte mere tid på
at lytte til og tænke på The Beatles,
end på at tænkte på Jesus.
Fortæl mig, hvorfor der var sådan en voldsom reaktion på det, John sagde.
Jeg ville ikke ligefrem kalde det, jeg har gjort, for en voldelig reaktion.
Men…
The Beatles har i lang tid været i stand til,
på grund af deres enorme popularitet over hele verden,
særligt hos det yngre publikum, at sige,
hvad de ville, uden hensyn til vurdering af det eller modenhed
eller visdom omkring det.
Og ingen har indtil videre udfordret dem i nogen større forstand,
hvor det tæller, hvor de vil mærke det.
Var dette ikke sådan en udfordring?
Var det ikke en alvorlig artikel, der spurgte John, hvordan han havde det?
Var han ikke bare ærlig?
Tjo, man ved aldrig rigtigt med ham.
Hans svar var så flippede, og hans attitude så bizar.
I mange tilfælde ved man ikke, om han er ærlig eller ej.
Og ærlighed er en relativ sag i forhold til øjeblikkets alvor
eller en persons humør.
Det ville være det samme, som hvis en amerikansk gruppe, som mig,
eller en amerikansk sanggruppe, sagde noget om dronningen.
Og gik imod hende og sagde: "Hvem har brug for hende?"
og "Hun er på vej ud," og "Systemet med konge og dronning
er latterligt og vil gå af mode."
Birmingham-folket støttede Tommy Charles' bandlysning
af Beatles' plader, og i bibelbæltet har omtrent 40 radiostationer
fulgt trop.
Da han var bekymret for om ekstremistiske grupper ville dukke op,
aflyste Charles sine planer om et Beatle-bål.
Men mange teenagere sendte deres plader og souvenirs ind
tilWaky Radioalligevel.
De sagde: "Lad os komme af med Beatles, bandlys pladerne, lad os brænde dem,
eller gøre noget med dem." Og vi handlede naturligvis
ud fra vores egen overbevisning, men vi var bakket op af folket,
særligt de yngre mennesker i dette område.
Vil du spille en Beatles-plade igen?
Brian Epstein ville vide, hvornår vi ville fjerne bandlysningen,
på grund af … Det virkede, som om alle ventede på,
at vi ville gøre næste træk, og de ville vide, hvad der skulle til,
og jeg sagde: "Altså jeg har ingen pris."
Det er ikke noget, jeg venter på, The Beatles skal gøre. Jeg ved det ikke.
Jeg ønskede… Jeg ville have dem til at få mig til at ændre mening om dem.
Jeg ville gerne se…
Jeg ved det ikke. Jeg ville se ham blive lidt mere voksen, tror jeg.
Hvis han er vred, og han virkelig mener det,
så beklager jeg. Jeg beklager det, jeg sagde.
Men det var aldrig ment som en ond
eller anti-religiøs ting eller noget.
Jeg kan ikke sige mere.
Der er ikke andet at sige.
Ikke flere ord.
Linda, du driver denne pladebutik.
Hvor mange Beatles-plader solgte du, før dette skænderi startede?
Åh, en hel del.
Og efter?
Salget er faldet betragteligt, fordi…
Jeg mener, der er måske en om dagen, måske en om ugen.
Butikken har ikke tænkt sig at bandlyse Beatles?
Nej, nej. Selvfølgelig ikke. Vi har alt det, der sælger.
Altså jeg synes, The Beatles er en talentfuld gruppe,
men de bør passe på med, hvad de siger,
fordi de har den position, hvor mange teenagere
virkeligt ser dem som noget stort,
og når de siger den slags,
vil nogle teenagere bare tro, alt hvad de siger.
-Brænder du dine Beatles-plader? -Ja, jeg brænder dem.
-Har du selv brændt dem alle? -Jeg har allerede brændt dem.
Hvordan gjorde du det? Jeg mener hvor og hvordan?
På vores søndagsskole på MYF havde vi et program
om The Beatles, og vi spiste middag på MYF,
og det var i vores baggård.
Så efter vi havde lavet hotdogs, lagde jeg bare mine plader derpå.
Det, John Lennon siger, har virkelig ingen effekt på mig,
for jeg kan tænke selv,
og der er ingen sammenligning mellem Jesus og John Lennon,
for jeg tror ikke, at Kristus kom for at være populær.
Faktisk var han en af de mest upopulære mennesker,
der nogensinde har levet.
Jeg tror, de fleste folk er kristne og tror på Gud,
og jeg er bare ikke vant til den slags.
-Synes du, det er ret chokerende? -Det synes jeg.
Jeg tror ikke, de sammenlignede sig selv med Jesus.
Jeg tror, de påpegede det faktum, at teenagere
kan lide rock'n'roll mere end kristendom.
DJ'en Tommy Charles, der startede dette skænderi,
har sagt, at han ikke vil spille jeres plader, før I er blevet mere modne.
Hvordan har I det med det?
Jeg er ligeglad med, om han så aldrig spiller dem igen.
Sagen er den…
Alle lader til at tro, når de hører os sige den slags,
at vi er så barnlige. Altså man kan ikke sige den slags,
medmindre man stadig er et barn.
Og hvis han var voksen, ville han ikke have gjort det,
for han gjorde det kun som et stunt.
Føler I, at amerikanerne er ude efter jer? At alt dette udvikler sig
til en heksejagt?
Det er ligegyldigt, om folk ikke kan lide pladen,
eller ikke kan lide, hvordan vi ser ud,
eller hvad vi siger. De har lov til ikke at kunne lide os.
Og vi har lov til ikke at have noget med dem at gøre, hvis vi ikke vil det.
Eller ikke at tage os af dem. Vi har alle vores rettigheder, ikke?
Ved de to shows på Coliseum
håbede The Beatles på et publikum på 26,000 mennesker.
Men da fans begyndte at ankomme,
var det tydeligt, at den første aften ikke var udsolgt.
Kun få dage før havde religiøse grupper i byen
besluttet at holde vækkelsesmøde på samme dato,
for at demonstrere at her var kristendom ikke en ligegyldig kraft.
GÅ HJEM BEATLES
Udenfor Coliseum stod en lille gruppe demonstranter
med den eneste tydelige protest.
Ved The Beatles' pressekonference var spørgsmålene venligtsindede.
De unge mennesker her var officielle fans
og skoleblad-journalister.
Den eneste mand, der bragte det religiøse spørgsmål op, blev buet ud.
Alligevel havde The Beatles bekymret sig omkring deres Memphis-dato.
Her, om nogen steder på turneen,
ville gruppen få brug for beskyttelse imod religiøse fanatikere.
Jesus Kristus er populær hos mig, for han reddede mig for 31 år siden.
Vi betød mere for de unge, end Jesus eller religion gjorde dengang.
Jeg talte ikke ondt eller nedsættende. Jeg sagde det bare.
Jeg siger ikke, vi er bedre eller større, eller sammenligner os
med Jesus Kristus som person eller Gud, eller hvad det end skulle være.
Jeg sagde bare det, jeg sagde, og det var forkert,
eller det blev misforstået, og nu er der alt det her.
John er dybt bekymret og fortryder, at folk med en vis tro
skulle være blevet stødt på nogen måde overhovedet.
Brian Epstein ønskede, The Beatles skulle appellere til så mange mennesker muligt,
hvilket betød, at de skulle være universelt … anvendelige.
De ville ikke dele deres publikum ved at tage stilling til alle emner…
i det utroligt eksplosive årti.
En af jer… Jeg tror, det var George. Har jeg ret?
…sagde, at I ikke kunne kommentere på Vietnam her i landet, men i England,
kan I uddybe det lidt?
Det har jeg ikke sagt.
-Måske har en af os sagt det, men… -Det var mig.
Altså hvad det angår, du ved,
så kunne vi sige sådan noget, som Johns religiøse ting, i England,
og det ville ikke tages ilde op eller misforstås lige så meget,
som det lader til at blive her. Jeg mener, det gør det.
-Men det var… -Eller sige det igen og igen.
-De ville piske stemningen op. -Sagen er den…
Jeg tror, man kan sige den slags i England,
og så vil folk lytte lidt mere, end de gør i Amerika,
for i Amerika vil nogen tage det
og fuldstændigt bruge det imod en.
Og de har ikke mange skrupler omkring at gøre det.
Jeg ved ikke… Jeg siger sikkert noget dumt nu, men…
-Du vil snart skulle forklare det. -Ja, jeg ved det.
Nå, men det er vidunderligt her.
Paul kommenterede, at de…
fik at vide, at de ikke skulle tale om Vietnamkrigen.
Fordi der var så delte meninger om det i Amerika.
Men alligevel kunne de små beskeder ikke undgå
at komme ud, for eksempel i "Revolution," Johns sang.
Men generelt lykkedes det Brian.
Man kunne sikkert sige, "Revolution" var tegn på Brians død,
for den udkom året efter, at Brian døde.
BEATLE-POPPRINSEN DØR SOM 32-ÅRIG
Alt det med at miste Brian på et meget vigtigt tidspunkt…
Det, tror jeg virkeligt, gjorde alle kede af det
og kastede alle i forskellige retninger.
Og så, da Yoko kom til,
skete der endnu et stort brud i hele situationen.
Men jeg kunne ikke ændre skæbnen.
Jeg kunne ikke have ændret Johns skæbne.
Det var en hård kamp at tage, for dengang
tog John mange stoffer. Jeg talte ikke med en rationel person…
i den periode.
Så kom Yoko…
og tilbød ham et helt nyt emneområde,
for hendes emneområde er ikke populærmusik.
Og han er fascineret af ideen om performance art og konceptuel kunst,
og … hun tager ham steder hen,
hvor han aldrig selv ville have gået.
Indenfor kunst, giver kunstnere noget, der er et objekt, lavet objekt, og siger:
"Dette er kunst," ikke?
Men i stedet for det eksisterer kunst i folks tanker,
så vi tror ikke på bare at lave noget og færdiggøre det
og give det til folk, men vi vil have folk til at deltage…
Og alle delene er ligesom ufærdige.
-Og de må gøres færdige af folk. -Nu har vi… Det, vi har her…
Du pegede mod dette, da du forklarede det, Yoko.
Ja.
Fortæl os om det. Hvad er det?
Det er bare et eksempel.
Men det skal forestille en skulptur, og det er en ødelagt kop,
og en ufærdig skulptur, der bare skulle laves af mennesker,
der gradvist laver det til en kop igen.
Hvad? Er skulpturen så den ødelagte kop
eller den måde, som folk bygger den op igen med lim?
Sagen er den, at der ikke findes
skulpturer eller kunst, og det er bare en smule…
Det er bare ord.
Kunst er i alt, det er kunst.
Og vi er alle kunst. Kunst er bare et mærkat, og journalist er et mærkat.
Men kunstnere tror på det, og en skulptur kan være hvad som helst.
Er det kunst, at vi er her?
Det er en happening. Vi er her.
-Jeg synes ikke, det er kunst. -Det er kunst. Jeg mener…
Altså hvis du gav den til et barn, ville han ikke have en forudindtaget ide,
så man behøvede ikke sige, at det var en skulptur eller en kop.
Man ville sige, der var den, der var lim, hvad gør du? Han limer det sammen.
Som svar på dit spørgsmål: Man kan sige,
at dette er bare en kunstproces, eller tingenes proces,
og alt er bare en proces.
Jeg har altid drømt om at møde en kvindelig kunstner.
Så ville jeg forelske mig i alt det, lige siden kunstskolen.
Og så mødtes vi og talte og den slags, og jeg ved ikke…
Jeg indså bare, at hun vidste alt, hvad jeg vidste, og nok mere,
og at det kom ud af en kvindes hoved, ikke?
Det tog mig bare på sengen.
Jeg havde det meget godt i London, da jeg lavede mit arbejde og den slags.
Jeg blev overrasket over,
at der var et utroligt ligesom poetisk netværk i England,
og var totalt imponeret og følte mig også som en del af det.
Der var nærmest en slags empati, men…
Jeg mener stadig, at John er den første, jeg mødte, der var lidt sexet.
Jeg mener, han var meget sexet.
Hun kom over på en date,
og jeg havde et lille studio,
der egentligt bare var en båndoptager.
Og vi lavede to versioner, og jeg viste hende
alle mine optagelser,
og jeg tænkte, det var fantastisk, og jeg ville sige…
…på båndene, og hun sagde…
…og det gjorde vi. Vi indspillede hele natten,
og om morgenen elskede vi, da solen stod op.
Det var John, der havde ry for
at være den tænksomme Beatle.
Så det var ingen overraskelse, da han gik hen på sit kunstgalleri
og klatrede op og så dette ord på loftet, hvilket var: "Ja".
Hun havde et show på det her galleri.
Jeg kendte ham, der drev det,
så det var ikke… Det er lidt pinligt at være en Beatle
og gå ind i en butik, ikke mindst et galleri,
fordi det… Eller det at tage transport.
Dette er et andet… En taxi for eksempel. Og man vil købe hvad som helst.
Og jeg har en lille smule tømmermænd omkring kunst og har gået på kunstskole,
og der er den her attitude hos den såkaldte kunstner.
Nå, men jeg kommer hen til det her show,
og hun havde alle de her ting på, altså alle der her hamre og søm-ting,
og det ur der… Man lytter til det, et stetoskop, alle tingene.
Og først reagerede jeg sådan… Som en idiot.
Som dem, der ikke får en hædersmedalje, ikke?
Jeg tænkte: "Du narrer ikke mig med alt dette ragelse."
Så der var den her stige og en ting på loftet. Så jeg klatrede op,
og på loftet stod der: "Ja."
-Ser du… -Så jeg tænkte…
Så da var jeg med på den. Det var okay, ikke?
Det er ligesom de jokes, hvor man kigger her, så drypper det
ned ad ens bukser.
Det er alt sammen forbundet. Folk synes, det er sjovt
på et toilet, men putter man det i et værelse,
generer det dem lidt, fordi de har forudindtagede ideer om,
hvor den slags budskaber bør være.
Der stod "Ja."
Og hvis der havde stået "Nej", ville jeg have fortsat med mine forudindtagede ideer
om kunst og kunstnere, at de er sådan lidt: "Ja, ja."
Men der stod "Ja," og det var nok. Og så kom hun op
og sagde, at hun ikke vidste, hvem jeg var, og sagde:
"Vil du hamre et søm i? Det koster fem shilling."
Så jeg sagde…
-Det ville han ikke. -Jeg havde ingen penge på mig.
Så jeg sagde: "Jeg vil hamre et fantasi-søm i.
Jeg giver dig fem fantasi-shilling," og det var okay.
Hun accepterede det på samme basis, som vi accepterer hendes arbejde.
Jeg havde accepteret hendes arbejde, og det var, sådan vi mødtes.
Jeg fandt ham ikke attraktiv på grund af hans kunst.
Jeg tror, at den første tiltrækning bestod i, at han var en attraktiv mand.
Han var meget attraktiv.
Men pointen er, at det er hendes film, og jeg forklarer, hvad jeg tænker om den.
Pointen er, at det er et portræt.
Og jeg tænkte, at hvis Renoir eller andre af de mennesker lavede et portræt
bare af nogens ansigt, der bare hænger på væggen, ville jeg acceptere det.
Fordi folk er vant til det, men dette er et portræt på film.
Og lad mig sige det, skat.
Så der er tre minutters film, der blev optaget,
der spredes ud, så det varer en time, meget slow motion.
Så på en time… På tre minutter
sker der meget med en persons ansigt, enhvers ansigt.
Der sker mange fantastiske ting, mange bevægelser,
som man aldrig opdager foregår, og her
har man tre minutter under et mikroskop
til at undersøge et ansigt. Ens eget.
Man kan ikke bare sidde der i en time og kigge på sit eget ansigt.
Og fantastiske ting sker, hele hovedet ændrer form,
ens næse bevæger sig, hver en del af en bevæger sig hele tiden,
hvilket man ved, men man opdager det ikke i hverdagen.
Men i hendes film kan man se det.
Og da vi viste hendes datter den, sagde hun bare: "Hans næse bevæger sig."
-John har en sjov næse, der bevæger sig. -Al den slags.
Og hun gik hen til en anden,
altså en film om et ansigt på en time? Ja, helt sikkert.
I 30 år har jeg kæmpet med min fjendtlighed overfor Yoko Ono.
Jeg har forsøgt at komme over den.
Jeg tænkte, at mordet på John Lennon ville hjælpe, men det gjorde det ikke.
Jeg har så meget had til Yoko Ono.
Først og fremmest fordi hun fra John Lennon har stjålet
hans skønne sans for britisk humor, de surrealistiske tekster
og narrestregerne,
der kommer fra Lewis Caroll og Oscar Wilde.
Yoko syntes, det var fjollet. Hun forstod det aldrig.
Hun indførte en form for moralisme, en politisk korrekthed overfor John,
som var… Der virkelig, mener jeg, knuste hans originalitet.
Og over tid blev han måske en gladere person med Yoko,
men han var en mindre kunstner.
Jeg ved ikke, om Yoko tog det sjove ud af jobbet,
for jeg var der ikke.
Og hvad der skete mellem John og Yoko, var kun mellem John og Yoko.
Jeg bemærkede, at John stadig kunne fortælle en joke i et interview med Yoko.
Måske har han været meget alvorlig og seriøs det meste af tiden,
men han kunne stadig fortælle en god joke.
Han hamrer den ind nu, tredje slag.
Smukt slag. Smukt. Hvordan har du det?
Jeg ved, dette er en forfærdelig afsløring af mig,
men jeg havde det som en mand, der hamrede søm i.
Vinder!
Jeg har været live og hamret den ind på TV.
-Det er mere nøjagtigt. Godt sagt. -Ja.
-Lad mig, må jeg være… -Bare stil min har ud til indsamling.
Fattig kunstner.
Jeg har lidt af et skatteproblem.
Jeg tror, han var klar på noget nyt.
Han længtes efter at finde en mulighed
for at springe ud af den kasse, han sad fast i,
og bare ligesom gøre noget.
Og han ventede på, at nogen skulle komme og redde ham.
Altså det sagde han faktisk.
Så da jeg kom ind i billedet…
Der var intet nonsens. "Lad os bare gøre det."
Jeg kunne have kæmpet, før skilsmissen fra John,
men jeg vidste, det ikke ville gå godt,
for folk har deres egne liv at leve, deres egne skæbner.
Jeg er en stor fatalist, og John havde sit liv at udleve,
og jeg havde mit liv at udleve.
Vi mødtes en kort tid, der var på ti år,
men i løbet af de ti år, var der vidunderlige år.
Hvis nu jeg havde prøvet, og været aggressiv omkring det hele,
ville det ikke have ændret noget. Det ville have skabt en dårlig følelse.
Og jeg er ret tilfreds, som jeg er nu. Jeg har ingen fortrydelser omkring det.
Der står, du fik 100,000 i skilsmisseforlig.
De fleste tænker … det ikke er meget.
Jeg måtte også købe et hus med det.
Det virker ikke som meget. Virkede det som meget for dig?
Ja, jeg blev ved med at visualisere et fodboldstadium
med 100,000 mennesker i, og at hver person var en et-pund-seddel.
Det er en helvedes masser penge.
For jeg var ikke bevidst om, hvor mange penge det var…
Jeg mener, 100,000 pund var mange penge for mig.
Og på en måde. Johns kommentar om,
hvordan det var at vinde i lotto, ret sand.
For for kun nogle få år siden, lad os sige fem eller seks år,
kunne man vinde lotto på 75,000 pund.
Og for mange mennesker ville det have været nok til hele livet,
men under omstændighederne var det lidt hårdt.
Det er tydeligt, hvad du måtte have følt om Yoko dengang.
Må jeg spørge, hvordan du har det med Yoko Ono i dag?
Det er et meget svært spørgsmål igen.
Hun er ikke min kop the som person, og det kan jeg bare sige.
Jeg kan kun sige det.
Jeg vil ikke ind i nogen dyb diskussion om Yoko, men…
Har I mødt hinanden?
Ja, vi mødtes for år tilbage.
Men ikke siden de rejste til Amerika, der har jeg ikke set Yoko.
Det siges, at bruddet, der naturligvis var svært for dig,
også var meget svært for Julian.
Han fik så megen opmærksomhed fra hele verden
som bare syvårig, og så var der pludselig også skilsmissen for ham.
Det var et traumatisk skift for Julian.
Jeg havde forfærdelige problemer med Julian i tre år efter det.
Efter skilsmissen og bruddet
gik han igennem forfærdeligt svære følelsesmæssige problemer.
Hvordan har du det med den tid nu,
når du ser de gamle billeder?
Det ved jeg ikke. Jeg kan ikke rigtigt huske så meget omkring det.
Jeg kan huske den der kørestolsting.
At finde den frem og fare omkring, bumpe ned ad bakkerne i den,
som en gokart, og det var det.
Hvordan havde du det med din far dengang?
Okay. Det var far.
-Og der er mor. -Da du blev ældre…
-Jeg ved, det er svært. -Altså…
Først var det far, også blev han en Beatle.
Og far igen, det er en af den slags sære situationer.
Rulle-fætteren. Det er fedt.
Dette var en af de biler, som John Lennons kørte i.
Den kører på benzin. Kører man over 80, er det hurtigt.
For 6,000 pund
1965-fantom, indvendigt, næsten lige så fantastisk som udvendigt.
Tja, måske ikke helt.
Nu hvor superbilen er blevet pyntet med stor maner,
kunne ikke engang en Beatle ønske mere.
Fra forreste kofanger til den bagerste er den smukt udsmykket
efter romani kunstens stil.
Dekorationerne koster 1,000 pund. Dette er John Lennons bil,
og ingen ved, hvad den ville indbringe, hvis den blev auktioneret om nogle år.
-Åh, det var interessant. -Dengang.
Altså du tog til Skotland dengang.
Åh, du godeste, det var interessant…
Det var der, hvor jeg tog til Ascot i weekenden.
Og far fortalte mig ikke, at vi tog til Skotland, vel?
Og vi havde et lille bilsammenstød der.
Jeg kan huske, at du fortalte mig noget meget sært om det uheld.
At jeg var den eneste, der ikke blev såret i sammenstødet.
Alle fik et ansigtsar. Far har et langs bunden.
Yoko fik et i toppen, og Kyoko, Yokos datter fik et sår herover.
Og jeg fik ikke en skramme.
Og de blev alle slået ud, og jeg mener, hvad sagde jeg til dig? Hvad var det?
Jeg husker det meget tydeligt, at du sagde: "Grunden til, mor,
at intet skete mig, var, at bedstefar løftede mig op fra bagsædet,
lige da bilen skulle til at støde sammen," og du havde aldrig mødt din bedstefar.
-Ja, det er lidt… -Du er den dreng.
Som tiden gik, og du tog til Amerika…
Hvordan udviklede dit forhold til din far sig så?
Tja, det ved jeg ikke.
Det byggedes ligesom op…
Det var mere som en vis onkel, ikke?
Den slags forhold. Som det startede ud for dem.
Jeg sad der og lyttede til, hvad han sagde, og sagde ingenting.
Og så… Så begyndte vi at få rigtige far-søn-samtaler.
Hvordan har du det med Yoko?
Tja, jeg respekterer hende meget for…
På mange måder fordi hun har været sammen med far så længe, og…
du ved, hun er okay indimellem, når vi mødes,
når vi får mulighed for at mødes, så taler vi godt sammen.
Det er det hele.
Det, som John fandt i hende, var en form for nedskalering,
nedskalering af det overflødige.
Det første album, han lavede,
hvor han bare eliminerede alt fra musikken,
og det kun er ham selv, der synger, med sit klaver og en let efterklang,
den første… Sangene var udtalelse.
"Der er intet andet end Yoko og mig, der er virkelighed," og så videre.
Det er et vidunderligt kunstværk.
Jeg tror, at alle større kunstnere må igennem perioder,
hvor de nedskalerer alt og kommer ind til det grundlæggende.
Selvfølgelig påvirkede Yoko John. Det kan man se på pladerne.
Han lavede en sang om hende, mens han var i The Beatles,
"The Ballad of John and Yoko."
Han lavede plader med hende, mens han stadig var i The Beatles.
Han lavede to album med hende … efter The Beatles.
Some Time in New York City ogDouble Fantasy.
Han lavede sange om hende,
inklusiv den vidunderlige "Oh, Yoko" påImagine-albummet.
"Woman" påDouble Fantasy-albummet.
Det er der ingen tvivl om. Hun blev en del af ham,
og hun var vigtigere for ham, end The Beatles.
Vi forsøger at forklare os selv med det, vi laver, og jeg gør det mest med musik,
og hun gør det gennem sin kunst, og det er svært at sætte ord på.
Vi kunne godt lide den slags. Vi forsøger at kommunikere.
Og kommunikation i sig selv er en kunst, og kunst er kommunikation.
Vi lavede selv coveret helt privat og fremlagde to versioner.
Og det var lidt et statement også og en opvågnen for mig.
Dette er mig helt nøgen med den kvinde, jeg elsker.
HÅR-FRED SENGE-FRED
I SENGEN
GRO DIT HÅR UD!
Vi bliver i sengen i syv dage,
i stedet for at tage på bryllupsrejse.
Det er en privat protest.
Imod den vold, der er i verden.
I stedet for starte krig, så bliver vi i sengen i syv hele dage.
Og gror håret ud for fred, gror det ud, til der kommer fred.
Du er også imod revolutionær vold, som i din sang.
Jeg er imod vold, ikke?
Punktum. For vold avler vold, mener jeg,
og det er blevet bevist af det, der foregår i USA,
og med protestmarchen på Grosvenor Square i London.
Det eneste resultat af det blev en masse smadrede hoveder
og forsideoverskrifter om vold.
Og det var ikke pressens skyld eller politiets skyld
eller studenter-minoriteterne på venstrefløjens skyld, hvad de nu hedder.
Det var bare, fordi at den form, de tog,
ikke virker, ikke?
Det virker ikke.
For det er det, der sker, når man gør det.
Og vi siger, at dette er en anden måde at gøre det på.
Mens I ligger i sengen, og I afholder pressekonference
i pudebetræk og al den slags.
-Griner I så af os? -Nej, nej.
Ikke mere, end du griner af os.
Jeg mener, vi griner, vi synes, det er sjovt,
at forsidenyt bør være det faktum,
at to mennesker gik i seng på deres bryllupsrejse.
Vi ser det sjove i det.
Og i Wien, hvilket er et ret firkantet sted,
er der de her smukke fotografier
at mikrofoner holdt op mod hendes pose.
-Der venter på, at posen vil tale. -Det er ret fint, ja.
Vi er seriøse omkring fredstingen.
Og hvad… Som vi sagde i Amsterdam,
grinene, hvis vi får folk til at grine, så er det nok.
-Kan I komme ud? -Nej.
Hvorfor ikke?
Fordi det er en pose-begivenhed. Total kommunikation.
Synes I ikke, det er lidt umoderne, hvad I laver?
Synes du, det er moderne, at være i en pose?
-Hvad er det? -Det er totalkommunikation.
Starten på bruddet med The Beatles
ville blive starten
på Johns attitude i forhold til sit eget liv.
Og da han havde hengivet
al sin opmærksomhed på The Beatles,
kunne han tage noget af den energi tilbage
og først sprede den ud på at skrive sine bøger,
og så optræde i filmen med Dick Lester, How I Won the War.
Og…
det går forud for Yokos indflydelse.
Man kan se, John har en kunstners sjæl,
der havde mange ting, han skulle prøve af.
Jeg ved ikke rigtigt, hvad jeg gør med tankerne, men de kommer ud
på film, på papir eller på bånd.
Jeg har masser af bånd, som, jeg tror, skrevet ned på papir, ville blive en bog.
Det handler bare om, om jeg vil gøre de bånd til papir,
eller gøre bånd til plader?
Føles det ens for dig,
når du skriver på papir, som når du skriver en sang?
Det gør det nu.
I gamle dage plejede jeg at synes, at sangskrivning var det her:
"Og jeg elsker dig, og du elsker mig,"
og mit skriveri var noget andet,
selvom jeg ikke rigtigt tænkte på det sådan.
Men nu har jeg indset via Dylan og andre mennesker, Bob Dylan ikke Thomas,
at det er det samme. Det vidste jeg ikke, fordi jeg var naiv,
at man ikke skriver popsange,
og så gør man det, og så gør man det.
Alt, hvad man gør, er det samme, så man gør det på samme måde.
John var den mest originale af The Beatles.
Han var den mest… Han var en usædvanlig person.
Man han var ikke rigtigt lederen, for han ville ikke…
Han var for meget en individualist til at være leder.
Han var den stærkeste, mest dominante person i starten,
fordi han absolut var så ikonoklastisk og vanvittig
og gjorde fantastiske ting, og han var hård og kynisk.
Med "Tomorrow Never Knows,"
som med så mange musikalske mirakler fra The Beatles…
var det en foregriben af fremtiden.
Det var svært at forstå, at det var det første nummer indspillet iRevolver,
for det lyder som det sidste, og det placeredes sidst.
Så man har det her vidunderlige musikalske program,
der så ender med noget, der lyder som en trailer til næste år.
Det er, som om de sidst i 1966 siger,
som om de sidst i 1966 siger: "Næste år kommer psykedeliaen."
For "Tomorrow Never Knows" er nok den mest trippede sang nogensinde.
Budskabet er meget enkelt at forstå. Seks ord.
Turn on. Tune ind. Drop out.
Turn on, tune ind, drop out.
For gruppen af hippe unge amerikanere er disse seks ord slang
for en elektrisk oplevelse, de fleste af dem kender alt til.
En oplevelse kaldet "trippet."
Trippet er en narkotikainduceret eksplosion,
der har ændret hele deres måde at se verden på,
men for mange amerikanere står de seks ord for noget andet.
Kontroverser, kriminalitet og terror.
At tænde, finde kanalen og droppe ud er, hvad der sker for en,
når man tager en dosis af det sære nye stof kaldet LSD.
Vi havde taget nok syre. Det havde gjort, hvad det kunne for os.
Man kunne ikke gå videre med det. Det kan kun gøre så meget.
-Hvad gør det? -Tja, det gjorde det…
Det gør hovedsageligt det, at det mere handler om at lære sig selv at kende,
og sit ego, og jeg har ligesom set mere psykologisk.
-Hvor … ikke psykologisk? Virker det… -Det bliver det til sidst.
Men hvis man tager syre, så er det, alt det man kender til om sig selv.
"Er jeg? Har jeg? Hvad?" Alt det.
Men dette er bare lidt mildere.
John havde taget LSD,
før han indspillede "Sergeant Pepper,"
men "Lucy in the Sky with Diamonds" handlede sjovt nok ikke om LSD.
Det var oprigtigt om Julians ven Lucy.
Og billedet i skolen, det er Lucy i himlen med diamanter.
VELKOMMEN
Jagten efter meningen bag det hele
førte dem til Indien, fik dem i kontakt med Maharishi Mahesh Yogi.
Den lykkeligste tid i mit liv
var i Indien i et eller andet hul.
Og jeg havde en god oplevelse derovre,
fordi jeg mediterede otte timer om dagen og den slags,
og det er virkeligt noget af et trip, som syre uden bekymringer.
Bare det at sidde der og ytre ord i et rum…
Det er det største trip, jeg har oplevet i mit liv.
Det anslås, at halvanden million amerikanere er regelmæssige LSD-brugere,
mange andre uindviede påskønner dets helte og taler dets sprog.
De tager på forestillede trips som dette med spektakulære tricks
fra butikker, der leverer til det hippe publikum.
LSD står for Lyserg-Syre-Diethylamid,
et kemikalie udledt af en svamp, der vokser på rug.
Det er ikke afhængighedsskabende som heroin eller kokain,
men det er langt mere kraftfuldt i effekt.
Tager man en pille virker det i en time og varer ved i op til 24.
I løbet af denne tid svæver brugeren i en anden verden,
hvor bevidstheden er meget udvidet, eller lader til at være det.
Dette er den berømte psykedeliske oplevelse.
Tidlig paranoia og vold er ikke en del af trippet.
Det er det, der sker på syre.
Derfra begynder man…
Jeg ved det ikke… At modnes eller tænke over trippet.
Den først effekt af stoffet fortager sig,
og man begynder at flyde lidt og har tid til at kigge på træerne,
og det udviklede sig til en syrescene, den psykedeliske del.
Og alle var et med blomsterne og den slags, og så,
som med ethvert stof, fortager det sig, og man kommer tilbage til virkeligheden.
I går blev John Lennon og hans kæreste,
den japanske skuespillerinde Yoko Ono, arresteret
og anklaget for brug af marihuana, og i dag blev de stillet for retten
her ved retten i London.
Det er ham, der er kendt, som den mest langt ude af The Beatles.
Lige nu leder John Lennon ihærdigt efter sin bil,
for når han ikke den, vil han…
John! Hun er forfærdelig! Cynthia er bedre end hende.
Pige ved siden af mig sagde lige, at Cynthia er bedre end hende.
The Beatles er summen af et hele.
De var en genial gruppe, men individuelt set
bidrog de alle til det,
og det var, hvad John gav dem.
På mange måder var han faktisk den første punker.
Altså det er sært at tænke tilbage på 60'erne.
Selv det at have lang hår blev set som ulækkert og forfærdeligt.
Han siges ofte at have været meget aggressiv. Er det sandt?
Det ville jeg ikke sige. Han var ikke aggressiv,
for "aggressiv" indikerer, at man vil have noget af folk,
eller forsøger at tvinge folk til noget, hvilket han aldrig ville.
Altså han var forfærdelig over for fans og råbte og skreg ad dem
og ville nægte at skrive fotografer, hvis han ikke havde lyst til det.
Hvor Paul altid var den charmerende, PR-fyren.
Paul fik ting til at ske.
Og Paul var virkelig lederen, fordi Paul organiserede dem,
fik dem til at lave ting.
John var meget streng.
Han havde evne til at være mild og blid og skøn,
men han var også syre.
Altså han gav The Beatles den hårde kant.
Det lader til, at John lejlighedsvist var aggressiv og selvisk,
lidt ond,
og alligevel hørte man aldrig et ondt ord om ham.
Du forsvarer ham. Hvorfor?
Fordi jeg forsvarer sandheden.
Og jeg kendte manden. Jeg kendte sandheden omkring manden
og hjertet bag manden i løbet af min tid med ham.
Hvorfor skulle jeg sige noget, jeg ikke tror på?
Han var vidunderlig overfor mig i mange år.
Altså…
Altså det er umuligt for nogen at være vidunderlig hele tiden.
Paul sagde engang til mig: "Du er nødt til at forstå,
at Johns mor blev slået ihjel, da hun kom for at besøge ham."
Det er en forfærdelig ting for enhver at leve med.
Hun blev kørt over af en bil med døden til følge.
Hvordan ville vi have det, hvis vi vidste, vores mor var død for at besøge os?
Så jeg forstår fuldt ud, hvordan John kunne have været…
et vredt individ
og samtidigt et utroligt fantasifuldt individ.
Jeg tror, at for at forstå hans opførsel i de sidste dage med The Beatles
må man se ham som et menneske og ikke bare en af de fantastiske fire.
Paul og John havde et godt partnerskab,
og jeg mener, John og jeg havde et godt partnerskab,
men der er tidspunkter i livet, hvor partnerskaber må brydes op
for at gå ud og danne nye partnerskaber.
Og det skete på det tidspunkt, og det var
ikke nødvendigvis et tilfælde, det skete bare.
Brians død, Apples komplette krak,
for det var kaotisk, masser af nassere, mange tabte penge.
En svær tid, alle tabte på det.
De er alle fortabte på deres egen måde.
Og selvfølgelig er der altid en katalysator i livet,
og jeg tror, Yoko var katalysatoren, særligt på det tidspunkt,
der i sidste ende skabte et brud.
HvorThe White Album,1968,
havde en masse forskelligt materiale fra alle sammen,
er John helt klart i baggrunden i 1969.
Paul holder samling på det påAbbey Road-ogLet It Be-albummene.
Men en elastik kan kun strækkes til et vist punkt.
Den er bare nødt til at…
Og det var forbi.
Vent!
Betyder dette et forretningsmæssigt eller et følelsesmæssigt brud?
Faktisk tror jeg, det var begge dele, men jeg tror mest bare et brud.
Han svarer selv, at han ikke ved, om det er midlertidigt,
og det er sandt.
Jeg tror ikke, nogen gør det.
Men måske bliver hans finansielle interesse i bandet, og i organisationen?
Kontraktmæssigt er de nødt til det, følelsesmæssigt, tror jeg, de gerne ville.
De skændtes aldrig om penge.
Hvad er de personlige uoverensstemmelse, som han referer til?
Det ved jeg ikke. Det handler nok om at blive voksen og…
at der var en tid, hvor det kun var dem, men nu er de gift, og der er børn og…
-Mener du, det er sandt? -Allen Kleins navn nævntes.
Og Allen Klein tages der klart afstand til i dette spørgsmål og svar af Paul?
Fordi han ikke kan lide Allen.
Hvordan har du det med det faktum, at Paul tilsyneladende
ret klart tager afstand til dig?
Det lader til, at han ikke kan lide dig.
Altså det er aldrig rart, når nogen ikke kan lide en.
Jeg mener, hans grunde er…
triste.
Det er hans egne problemer,
men desværre
har han kontrakt med Apple i et betragteligt antal år.
Hvornår besluttede du personligt,
at Klein nok ikke var den mand, du troede, han var?
Tja, du går ud fra, at jeg tænkte, at han var noget.
Jeg har altid været en lus imellem to negle, og…
dengang gjorde jeg, hvad jeg følte var rigtigt.
Og selvom jeg ikke har været særligt tilfreds personligt
i ret lang tid med situationen,
ville jeg ikke tage forhastede beslutninger.
Og jeg ville se, om man kunne finde ud af noget.
Fortryder du, du underskrev kontrakten med Klein?
Hvilken kontrakt?
-Det kan være hvilken som helst, ikke? -Den grundlæggende amerikanske kontrakt.
Det er nok den med mindst fortrydelser.
Det er meget mystisk. Hvad betyder det?
Hr. Kleins kontrakter er fantastiske.
-Men de kommer med forpligtelser? -Nej, nej. De er … det modsatte.
Jeg vil ikke tale om kontrakten, for det er altsammen…
Lad advokaterne tage sig af kontrakterne.
Det bliver til enRolling Stones-artikel nu.
Nej, det gør ikke, for vi svarer ikke. Det er pointen.
Nej, jeg kan ikke fortælle dig om kontrakterne.
Jeg forsøger ikke at fortryde noget. Jeg spiller ingen spil.
Og hvad der end skete, skete, ikke? Jeg er glad nu,
og det er det vigtigste for mig.
At jeg er glad.
Det vigtigste, som jeg og Yoko foretager os,
er at ændre den apati, som de unge har.
Vores job er nu at fortælle dem, at der stadig er håb,
og at vi stadig har ting at gøre,
og vi må derud og ændre deres mening
og sige til dem: "Vi kan ændre det."
Det er ikke forbi, bare fordi flower power ikke virkede.
Det er kun begyndelsen, vi er kun i starten af revolutionen,
hvilket vil sige starten af ændringen.
Jeg ved, det er hårdt.
Jøsses, det er ikke nemt, du ved, hvor svært det kan være.
Men det er hårdt. Og hvad så? Alt er hårdt. Det vil være hårdt i morgen.
Og det vil være hårdt dagen efter det.
Og hvad så? Det er bedre, at det er hårdt, end at det slet ikke er der.
Hvis det virker, er det rigtigt. Hvis det ikke virker, er det forkert.
Men ingen har givet det en chance før, vel?
Altså ingen har givet fred en rigtig chance før.
Gandhi og Martin Luther King prøvede, men de blev skudt.
-Men ingen giver… -Man kan ikke få
fred på en king-sized seng på sal…
Nej, det forventer vi ikke. Men vi taler til de revolutionære,
der tror, de kan få det på en nat, ved at…
Ved at ødelægge bygningerne.
De kan ikke opnå det. Vi har tænkt over det længe.
Dette er den bedst mulige, mest funktionelle og effektive måde
at promovere og protestere imod vold,
som vores hjerner gik sammen om at finde på.
Nogle mennesker opdagede ligesom en ny virkelighed,
og nogle mennesker har stadig tiltro til fremtiden,
ligesom vi også har.
Alle taler om alt det,
måden det går på, og dekadensen og resten af det,
men ingen… Ikke mange mennesker bemærker alt det gode,
der er kommet ud af de sidste ti år,
hvilket er moratoriet
og den store samling af mennesker i Woodstock,
hvilket er den største menneskemængde samlet
omkring noget andet end krig.
Ingen har haft så stor en hær, der ikke slog nogen ihjel
eller havde et voldeligt scenarie,
ligesom romerne eller noget.
Og selv en Beatle-koncert har været mere voldelig end det,
og det var kun 50,000.
Så det gode, der kom ud af det,
var den store fredelige bevægelse.
Hvis man ikke kan have det smukt der,
så lad være med det og bliv hjemme i sengen.
Den eneste måde at få dem til at forstå er ved at række sin hånd ud
og virkeligt prøve at åbne deres sind og prøve at give dem kærlighed.
Det er den eneste måde, de vil ændre sig på.
De ved godt, hvordan de skal slå folk.
Hvordan de skal gasse dem,
og de har våbnene og udstyret,
og fejl blev begået, så børnene endte med
at lege med på deres voldsspil.
De ved, hvordan de er voldelige.
De har kørt på vold i 2,000 år
eller millioner, eller hvad det er.
Og ingen kan fortælle mig, at vold er vejen frem efter al den tid.
Der må være en anden vej, men mange mennesker faldt for det,
og det er på en måde forståeligt,
for når bøllen står lige overfor en,
er det ret svært at sige: "Vend den anden kind til, skatter."
Da vi havde kontakt til Berkeley-børnene i løbet af det … hvad der end foregik,
afholdt vi fredeligt vores fredsdemonstration i Montreal-sengen,
og pludseligt blev vi per telefon direkte omstillet til dem.
Og de sagde: "Hjælp os,"
eller "Hvad skal vi gøre? Det vil gå galt."
Dette er arrangørerne,
men de sagde: "Det er ude af kontrol" og den slags,
og hvad kan vi sige? Og selvfølgelig har jeg ingen løsning.
Der er ingen sti, der er værd at miste sit liv over.
Jeg tror ikke på noget andet.
Jeg tror ikke, der er nogen vej eller andet værd at blive skudt over.
Og man kan gøre det bedre ved at flytte til en anden by
eller tage til Canada eller et andet sted.
Og så har de ikke noget at angribe og ingen at pege fingre ad.
En festival er bedre.
Syng Hare Krishna eller noget,
men flyt ikke rundt, hvis det ophidser panserne.
Og tænk ikke på, om det virker eller ej.
Alt virker, hvis du tror på det.
Bliv ikke generet at betjentene, og spil ikke deres spil.
Min holdning til vold er, at jeg ikke tror på det.
Jeg tror, alle kan have voldstendenser, men de kan kanaliseres.
Jeg tror, vold avler vold,
som bevist ved adskillige marcher og ting,
som altid ender med politi og folk, der får tæsk,
eller betjente, der tæsker folk, eller hvad det er.
Og jeg mener, marcher og skilte var okay i 30'erne, da folk manglede brød,
og der havde det ligesom en effekt på folk.
Men i dag er folk ligeglade med krig, skilte og marcher,
og jeg mener, der er mange måder at protestere på,
og den sengeligning her er en af dem, selvom det ikke er for alle.
Men I kan finde på jeres egne ting.
Det er kun det, vi prøver på; At gøre jer opmærksom på,
at der er andre former for protest.
Og hvis man får…
Hvis man laver en ikke-voldelig protest, som en fyr sagde, der var i Berkeley,
og man så får tæsk,
er det bare det samme som at sidde ved vandet,
og gå i i den dybe ende.
Man gik i, hvor strømmen var,
så man har fået advarslen om, at dette sted er farligt at svømme.
Så man går tilbage, tænker over det og laver næste træk.
Gør ikke samme træk igen, for så vil de slå dig igen.
Woodstock, Isle of Wight, alle ungdommens massemøder
er virkeligt positive for mig at se.
Og det faktum at vi alle kommer til at kende…
Vi alle bekender flag…
Og bekender man flag, så er man ikke alene.
Det er, som om vi ikke behøver være nogle få kristne martyrer,
for der er os allesammen.
Og vær ikke bange, for…
de ser dig, hvem end der er deroppe, hvis du gør det.
Og jeg er fuldstændigt sikker, og når jeg ikke er, har jeg Yoko,
der er lige så stærk som mig, og det hjælper.
Og det er bare… Det er kun begyndelsen.
Den her 60'er ting var bare forbigående.
Tresserne var bare os, der vågnede om morgenen,
og vi har ikke engang nået til middagstid endnu.
Og jeg kan næsten ikke vente. Jeg kan slet ikke vente.
Jeg er så glad for at være i live.
Og det bliver bare godt, og der vil være flere og flere af os,
og hvad end du tænker der,
Fr. Grundy af South Birmingham er færdig, så har du ingen chance.
A, du vil ikke være der, når vi styrer tingene,
og B, du vil synes om det, når du er mindre bange for det.
Og det bliver vidunderligt, og jeg tror på det,
og selvfølgelig bliver vi alle deprimerede og triste over det,
men når jeg er trist, eller John og Yoko er triste,
vil Desmond være oppe, eller en anden vil være oppe.
Der er altid nogen, der bærer flaget eller slår på trommen.
Så de, hvem end de er, har ikke nogen chance,
for de kan ikke slå kærligheden, for alle de gamle dele fra religionen
og det om kærlighed, der er kraftfuld, er sandt.
Og det er den del, de ikke kan. De kan ikke håndtere det.
Alle kan skrive på papir,
hvad vores regering og den amerikanske og så videre
og den russiske, kinesiske, hvad de rent faktisk prøver at gøre,
og det de tror, de gør.
Jeg ville gerne vide, hvad de tror, de gør.
Jeg mener, de alle er vanvittige.
Men man kan spærre mig inde som sindssyg for at sige det.
Det er det, der er sindssygt.
Johns solomusik startede eksperimentelt,
og så udgav de nogle usædvanlige ting…
hos Apple…
eller Zapple, der var til de rigtigt eksperimenterende sager.
Og så lavede de selvfølgelig Unfinished Music: Life with the Lions,
Number Two,tror jeg, den hed.
Nå, men det var inklusiv…
lyden af Yokos aborterede baby, Yokos aborterede babys hjerteslag.
Det var naturligvis ikke noget til et pophit,
og…
hende der skreg på den her plade, blev modtaget med hån.
En del af problemet var, at Yoko, udover ikke at være en god popmusiker,
var en kvinde,
lige før feminismen.
Så det var nemmere at afskrive hende.
Hun var orientalsk,
så det var nemt at være racist,
og hun var ældre end John,
så hun var på den forkerte side af 30.
Så det var nemt ikke at tage hende så alvorligt.
Man havde en kvinde, der var der, i scenelyset sammen med John,
og som naturligvis havde en enorm indflydelse på ham,
men hun var så forskellig fra The Beatles-verdenen,
at offentligheden ikke engang ville prøve at se hende an.
De ville bare sige non-Beatle.
Derfor har hun ry for at være kvinden, der brød The Beatles op.
Hvorfor skal du deporteres?
Tja, den officielle grund er noget om,
at vores visa udløb, begge to.
Så det er grund nok til at smide os ud.
Den anden officielle grund er, at jeg blev taget i England for pot,
og den rigtige grund er, at det er, fordi jeg er en peacenik.
John, der langt fra sås som
en guddom i amerikanernes øjne, var persona non grata.
Richard Nixon var præsident,
J. Edgar Hoover var leder af FBI.
Dette var folk, der, som vi i bagspejlet nu ved,
tog sig friheder…
med loven.
Jeg føler, at jeg er i skole igen.
Jeg har været i problemer hele mit liv,
og jeg skal ind og se rektoren.
Og denne gang får jeg ikke spanskrøret. De slår mig ikke mere.
Du siger, du har været i problemer hele dit liv, hvorfor det?
Jeg har bare en af den slags ansigter, folk kan aldrig lide mit ansigt.
Lærere plejede at blive rasende over det.
Er det, fordi du er en rebel?
Det må man vel kunne se på mit ansigt, ja.
Hvor en normal person
ville have fundet det nemmere at få sit greencard, fandt John det…
besværligt.
Nixon var bange for, at han ville lede oprøret
eller demonstrationerne med de unge folk imod regeringen.
Tror du, du bliver deporteret?
Jeg har ingen anelse, måske er det bare en proces.
Vi må gå. Vi kommer for sent.
Vi ses, når vi kommer ud, hvis I vil.
Vi har en række ting, vi må tage os af.
Immigrationsmyndighederne beder mig om at tage stilling til,
om jeg vælger min mand eller mit barn.
Og det er en forfærdelig situation at være i.
Vil du holde op med at tale imod krigen, fordi…
Nej, intet vil stoppe mig, og om jeg er her, eller hvor jeg er…
Det tog John årevis at få hans komplette tilladelse.
Neil Sedaka skrev en sang om hans problemer kaldet "The Immigrant."
Og der var en enorm støtte til ham fra folket, indtil han endeligt vandt.
Jeg vil gerne benytte muligheden til at takke alle børnene og fansene,
der skrev til deres senatorer og lavede underskriftsindsamlinger,
og resten af det, der skete bag scenerne i fem år,
uden betaling eller noget som helst, kun et smil.
Har du nag til Strom Thurmonds og John Mitchells for at være efter dig?
Nej, jeg tror på, at tiden læger alle sår.
John havde den her romantiske ide om New York City.
Han elskede stedet.
Han sagde, han kunne gå hvor som helst hen uden at blive generet.
Han havde fundet lykken.
Han havde fortjent den glæde.
Så på en måde burde vi være glade for,
at han brugte fem år på at være hjemmegående far,
for det var de fem år…
der var ækvivalent til enhver andens pension.
Han fik den her mulighed for at være et privat menneske.
Men ingen person, der har gjort et bidrag til menneskeheden, fortjener
at blive berøvet sin fulde livstid.
FAMILIEALBUM, 1992
Den tidligere Beatle, John Lennon, er blevet skudt og dræbt i New York.
Nyheden om hans død kom frem lidt over halv fire i morges.
En fredens mand slået ned af tilsyneladende meningsløs vold.
John Lennon blev bragt til akutmodtagelsen
på Roosevelt-stedet, St. Luke's Roosevelt Hospital her i aftes,
kort efter klokken 23.
Han var død, da han ankom.
Der var adskillige forsøg på genoplivning efter hans ankomst til hospitalet,
inklusiv transfusion, kirurgiske procedurer, andre procedurer,
men på trods af mange lægers indsats,
og efter mange procedurer, kunne vi ikke genoplive hr. Lennon.
Kort efter klokken 23
ankom John Lennon og hans kone til Dakota i limousine.
De parkerede limousinen på kantstenen lige udenfor Dakota.
Der er en indkørsel, de kunne være kørt ind ad,
men det gjorde de ikke her.
De kom ud af bilen, ud af limousinen,
og gik ind ad buegangsområdet på Dakota,
til højre, når man går ad buegangsområdet, er der en slags forhal,
der har en dør, en slags glasdør.
Det her individ, hr. Chapman, kom op bag ham
og kaldte på hr. Lennon,
da han ankom i døren, og så, i en kampstilling, skød han.
Han tømte Charter Arms-pistolen, som han havde med sig,
og skød John Lennon.
Fem pistolskud er ikke en sjælden hændelse på New Yorks gader,
og alligevel har netop sådan et angreb i morgenens første timer
efterladt millioner af mennesker i verden personligt berørte over denne tragedie.
Sammenligninger i dag med mordet på John Kennedy
er ikke helt ved siden af. På netop samme måde som på den dag i 1963
vil millioner huske, præcist hvad de lavede,
hvor de var, hvem de var sammen med,
det øjeblik da de hørte, at John Lennon var død.
Jeg så, at John Lennon steg ud af limousinen.
De gik op til porten og så…
Jeg hørte fire eller fem skud, ja.
Jeg hørte kvinden skrige. Det var Yoko. Hun skreg: "Hjælp mig!"
Han er ikke død. Det er bare noget, de siger.
Lægen annoncerede det lige.
Ja, men jeg er ligeglad. Det siger de bare, for at folk skal gå.
Han er ikke død. John Lennon kan ikke være død.
Jeg var meget chokeret. Forfærdeligt nyt.
Hvad indspillede I i dag?
Nej, vi lyttede bare til ting. Jeg gad ikke indspille.
-Hvorfor? -Åh, jeg havde ikke lyst til det.
Jeg hørte om det tidligt om morgenen.
Jeg fik et telefonopkald fra New York omkring klokken 6.
Jeg blev vækket af det. De sagde: "Hvad siger du til Johns dødsfald?"
Altså det er ikke en rar måde at blive vækket på.
Og det er selvfølgelig ret ødelæggende, og jeg ringede straks til Paul,
og jeg sagde: "Hør, du har vel ikke lyst til at komme ind, har du?"
Han sagde: "Jeg kan ikke blive her. Må jeg tage ind på studioet?"
Så vi mødtes i studioet, og vi arbejdede ikke, vi talte bare,
og det var den bedste måde at håndtere det på.
JEG ELSKER DIG, JOHN
Et kryb slog John Lennon ihjel.
Et opmærksomhedssøgende kryb,
der tidligere havde overvejet at slå Johnny Carson ihjel,
værten forThe Tonight Show.
Jeg navngiver ikke denne person, selvom vi alle kender personens navn,
fordi disse insekter
ikke fortjener at blive nævnt med samme åndedrag som deres ofre.
LENNON LEVER VIDERE
Vi må forstå,
hvilken kæmpe der blev taget fra os af sådan en mide.
Totalt knust.
Jeg har aldrig oplevet noget lignende i mit liv før.
Det er meget, meget hårdt.
Det var en forfærdelig oplevelse for mig, for Julian,
for alle der var tætte på John, for alle hans fans.
Det var en oplevelse, jeg aldrig vil komme mig over,
for jeg gennemlever den konstant, selvom jeg ikke var der på tidspunktet.
For en person, som jeg har elsket i så mange år,
fik sådan en forfærdelig død.
Jeg fornemmer, at du aldrig rigtigt holdt op med at elske John?
Nej.
JOHN LENNON 9. OKTOBER 1940 - 8. DECEMBER 1980
Jeg ved, det er et svært emne…
og jeg var ikke hos dig dengang.
Jeg ville ønske, jeg var der for at fortælle dig det.
Vil du fortælle mig hvordan… Hvad var dine følelser,
da du hørte, at din far var død?
Jeg… Man kan ikke forklare det. Man kan ikke… Jeg mener…
Det er for meget, men jeg følte, at jeg måtte være…
Altså være stærk.
For du har kendt ham mere, end jeg har… Længere.
Og at holde dig fra at gennemleve det…
Du føler ikke nogen bitterhed eller had, gør du?
Tja, jeg…
-Imod fyren, der gjorde det? -Ja. Hele handlingen…
Naturligvis var der en smule vrede smuldret sammen indvendigt,
men der er intet, jeg kan gøre ved det.
Det var… Altså naturligvis var det et chok,
fordi mord er noget, der indtil da ikke rigtigt var
nået ned på det niveau rigtigt.
Altså det var altid præsidenter og ledere og den slags.
Og jeg troede ikke, at en, der var popstjerne,
var vigtig nok til at blive myrdet.
Det er en forfærdelig ting.
Jeg mener ikke, at nogen er vigtige nok til at slå ihjel.
Det er så meningsløst. Det er en afskyelig forbrydelse.
Og irriterende fra et kunstnerisk synspunkt,
fordi albummet, som han arbejdede på,Double Fantasy,
var bevis på, at han stadig havde det i sig.
"(Just Like) Starting Over" var et virkeligt godt popnummer,
"Woman" var et vidunderligt nummer, "Beautiful Boy," meget rørende,
"Watching The Wheels," meget klartseende,
et studie i, hvordan det var at træde tilbage fra berømmelsen.
Så han havde mere god musik i sig,
men han havde også mere liv i sig, som han fortjente at nyde,
for han havde fortjent det.
Du har fortalt mig om den her historie, da I var i Amerika,
to år før din far døde, om fjeren.
Vil du fortælle mig om det?
Nej, ikke rigtigt. Han sagde bare, at hvis han skulle dø en dag,
at hvis der var en måde at nå mig på,
ville han lade en hvid fjer flyve igennem værelset,
ikke ned eller noget, men på tværs igennem.
Så jeg har indimellem ledt efter noget.
Men jeg tror, at leder man for meget, så vil man ikke finde det.
Lad det ske. Hvis det sker, sker det.
Troede du på livet efter døden?
Ja, jeg tror, der er noget derude.
Efter han var blevet slået ihjel,
og der havde været så mange hyldester,
var den, der bragte mig til tårer,
hos apoteket rundt om hjørnet fra Dakota,
hvor der var et billede af ham i vinduet,
hvor der stod: "Vi vil aldrig glemme vores kære John Lennons eksempel."
Og dette var ligesom… en hyldest fra landsbyen.
Dette var nabolagets folk, der sagde:
"Tak, fordi du var dig selv."
HELE VERDEN ER SIKKER, JOHN LENNON
TAK FOR DIN MUSIK OG DIN GENIALITET
Han er stadig i høj grad i live i folks minder.
Og hans ord og musik vokser stadig i folk
og bringer visdom til verden.
Og jeg er bare…
Om noget, drager jeg nytte af det,
i den forstand at jeg måske er overskygget…
Nogle mennesker vil måske tro, at jeg er overskygget,
men jeg sidder i skyggen af dette smukke træ,
og træet beskytter mig.
Vi har fået kærlighedens gave. Kærlighed er ligesom…
en værdifuld plante.
Man kan ikke bare tage imod den og lade den stå i skabet,
eller bare tænke, at den vil passe sig selv eller være som et kæledyr.
Det er Desmond.
Man må blive ved med at vande den, man må virkelig tage sig af den og…
Man må vande og værne om kærlighed og holde fluerne væk
og se til, at den er okay og pleje den.
Og at have et forhold mellem to mennesker er begyndelsen,
og hvis vi to kan klare det, kan vi måske klare det med dig, ikke?
Og fra måske os fire, du og dine, kan vi måske gøre det med de næste fire.
Tekster af: Rosanna Nordahl Hallgreen