Downloaded from YTS.MX
Egy októberi éjjelen születtem, 1940-ben,
mikor a Madolf Hitlum vezette náci csapatok bombáztak minket.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hamarosan nyertünk. Lényeg, hogy én megúsztam.
A Beatlest akarjuk!
Liverpool egy sivár hely volt. Sivár és magányos.
Fekete épületek, és azok az…
…minden olyan melankolikus volt.
Bibliai sivárság honolt.
Értik, ugye?
Viharok mindenfelé, leszakadt…
a hullámok a partfalnak csapódtak.
A liverpooli rock and roll rajongók
szerencsések voltak, mert a „Cunard Yankek” kiszolgálták őket.
Így hívták azokat a munkásokat,
akik a Liverpool és New York között közlekedő hajókon szolgáltak.
Ezek a munkások hoztak át lemezeket New Yorkból.
És így tudtak a Liverpool környékén élők
Chuck Berryt és más blues és R&B lemezeket hallgatni.
Gyerekkoromban rajongtam Elvisért,
Little Richardért és Chuck Berryért.
Előttük a rock and roll
csak a feketékről, a szegény déli vidékről
és a városi gettókról szólt.
A fehérek kamionosok voltak, mint Elvis.
Hogy honnan ered a rock and roll?
Amikor a bevándorlók észrevették,
hogy milyen erőteljes, gyönyörű műfaj ez.
John Lennon édesanyja, Julia nagy rock and roll rajongó volt,
és olyan dalokat játszott neki, mint „Screamin' Jay” Hawkins
„I Put a Spell on You”-ja.
Így, mikor megalapította saját bandáját,
az különös kombinációja lett
a Lonnie Donegan-féle skiffle-nek,
és az Államokból átvett R&B műfajnak.
A Beatles vezetett be bennünket a '60-as évek…
fekete zenéjébe.
Az ő érdemük volt.
Sok Smokey Robinson dalt vettek fel,
ezzel behozták őt is a köztudatba.
John zenészként nagyon szerette a fekete zenét.
De nem hiszem, hogy a bőrszín miatt,
hanem azért, amilyen volt úgy általában.
A híres 1957-es Woolton village-i ünnepségen
mutatta be egymásnak Paul McCartney-t és John Lennont egy közös ismerősük,
Ivan Vaughan.
Paul lenyűgözte Johnt, azzal, hogy tudta
Eddie Cochran „Twenty Flight Rock”-jának a szövegét.
Sokan azt hiszik, hogy azonnal befutottak,
de a „Let Me Do”-t öt év kemény munkája előzte meg.
Jöttek-mentek a tagok, majd megjelent George Harrison,
Paul iskolai barátja.
A meghallgatáson a „Raunchy”-t játszotta el Johnnak.
Ringo érkezett utoljára,
Pete Best helyére, de előtte,
Hamburgban Stu Sutcliffe játszott velük,
John jó barátja, aki sajnos meghalt.
Tehát sokan voltak, akik Beatles tagokká válhattak volna,
vagy rövid időre azzá váltak.
De amikor a „Love Me Do” kijött,
ők négyen alkották a Beatlest.
Az egyetemi éveim csodálatosak voltak.
Jól beilleszkedtem nagyjából két év után.
John lázadó volt, egy igazi egyéniség, de mellette nagyon rejtélyes is.
Ellenállhatatlan volt.
Voltak egyszerűbb férfiak.
Valójában éppen egy egyszerű, unalmas férfival randizgattam akkoriban.
Már tervezgettük az esküvőt,
építgettük a kapcsolatainkat, spóroltunk az esküvőre.
De jött John, aki kiemelt engem ebből,
megtapasztaltam az egyetem izgalmas oldalát,
új emberekkel találkoztam, felnőttem.
És John volt a hab a tortán.
Korábban nem találkoztam még ilyen kirívó figurával, mint ő,
de imádtam őt ezért.
Ki tette meg az első lépést?
A nőnek kellett behálózni, vagy ő cselekedett?
Azt mondanám, a nő addig tetszeleg, míg végül a férfi megszerzi őt.
Nálunk is hasonló volt a helyzet.
Mikor Johnnal megismerkedtünk, folyton
változtattam a hajam, megnövesztettem, vörösre festettem,
és az ég tudja még hány színt kipróbáltam.
Aztán John próbált engem terelgetni,
mert nagyon kedvelte a francia filmsztárokat.
Imádta Bridget Bardot akcentusát, rejtélyességét,
úgyhogy én, az egyszerű liverpooli lány is leszálltam a földre.
Legjobban úgy tudtam neki kedvezni, hogy megnövesztettem a hajam.
Majd szép lassan vörösből szőke lettem.
Így tudtam a leginkább hasonlítani Bridget Bardot-ra John kedvéért.
A szűk szoknyák, és a fekete harisnya sem maradhatott el.
Kirúgtak az egyetemről,
jobban mondva megváltak tőlem.
Bár mindig magamat adtam,
megtanultam, hogyan kell… Nem azt mondom, hogy
kompromisszumot kötni.
Kompromisszum nem széttörni, ami nem tetszik,
mikor ahhoz lenne kedvem.
Ilyenkor kompromisszumot kötök magammal.
Talán még nem kérdezték,
de lehet, hogy igen, nem tudom. Miért lett Beatles a nevetek?
Miért ne?
Szóba jött más név is?
John találta ki a nevet.
- John találta ki? - Igen, John volt az.
Ki találta ki? Ringo?
John találta ki.
A Please Please Me
albumhoz néhány R&B kedvencüket is felhasználták.
Másokat pedig élőben adtak elő,
hiszen, mint tudjuk, több órás koncerteket tartottak.
A legismertebb közülük a „Twist and Shout”,
amit egy próba utolsó tíz percében vettek fel.
Johnnak már alig volt hangja az egész napos éneklés után,
de mindent beleadott, és az eredmény
azon ritka alkalmak egyike…
…hogy az Isley Brothers dala jobb lett, mint az eredeti.
Az Isley Brothers „Twist and Shout”-jának
- hatása. - Igen!
Mindenbe belepasszíroztuk, ráraktuk a „From Me to You”-ra is.
A jegyek fele elővételben kelt el,
majd 5000-en álltak sorba.
Néhányan két éjszakán át, remélve, hogy bejutnak.
A menedzser biztosítja, hogy a személyzet készen áll
a fergeteges banzájra.
Hogy megbirkóznak a közönséggel
a „Here, There, Everywhere” alatt.
A srácok megmutatják a sajtónak ajándékaikat.
Isteni tehetség ez a négyes, és igazi mókamesterek.
Úgy felpörögnek a szórakoztatástól, mint a rajongók tőlük.
Ha hozzád látogatnak,
nem lesz szükség meghívóra, ott leszel.
Milyen volt, mikor befutottak?
Azt hiszem, úgy hallottam,
hogy azt mondta, a legjobb részek „örömtelik” voltak.
Az „örömteli” egy igen erőteljes. Valóban ilyen jó volt?
Igen, John azt mondta, látva a kezdeti idők felvételeit,
hogy óriási élmény volt, hogy igazán örömteli volt mindazt megélni,
és csak nagyon keveseknek adatik meg ez a fajta élmény.
Nagyra értékeltük. Bár a figyelem középpontjában lenni némileg ijesztő volt,
hatással volt ránk.
Nem volt időnk azon gondolkodni, hogy vége lesz, vagy folytatódhat.
Egyszerűen csak… ment és ment tovább,
és egyre jobb és nagyszabásúbb lett.
Az egész középpontjában voltunk, és sodródtunk.
Milyenek voltak?
Fegyelmezettek vagy bolondosak?
Hol is kezdjem?
Tudták, mi a dolguk…
Nem bolondoztak, mindig nagyon elszántak voltak.
Persze jól éreztük magunkat, nem mondanám, hogy nem kapcsolódtunk ki.
„Flangoljunk egyet”, ez volt
a szavunk járása.
Mikor John megtudta, hogy a dupla éneket nem kell duplán felvenni
hanem a dupla hangzás automatizálható, és van is erre lehetőség
az Abbey Road stúdióban,
megkérdezte, hogy ez hogyan kivitelezhető.
Azt mondtam, „Ez elég bonyolult, John. Nem értenéd,
de egy kétágú orsóperemnyomó, vagyis flangoló kell hozzá.”
Ami persze elég nagy sületlenség volt. John rám nézett,
és nevetett.
Később már csak „flanging”-nek hívta ezt a mutatványt.
Ezt a szót ma is használják felvételekkor.
Tehát a flangolás tudjuk mit jelent.
De ez csak egy szó a sokból.
És ki a főnök?
Ilyen bandában, mint a Beatles, ki a valódi döntéshozó?
Ön, vagy az együttes?
Nem, ez úgy volt, hogy…
Kialakult. Én megmondtam, hogy „Ezt fogjuk csinálni,”
eddig maradunk, ekkor kezdünk, és így tovább.”
De az első év után ez megváltozott, mivel hatalmas sikereket értek el,
és gyorsan tanultak, tényleg semmi perc alatt.
Sokat tanultak a stúdiózásról, szövegírásról,
aztán világ körüli turnéra mentek.
Úgyhogy később az volt a főnök, aki a dalt írta.
Kevés olyan dal volt, amit együtt írtak. Így volt eleinte.
Mindig versengtek egymással, ezt szerettem bennük.
Barátságosan. Mindig igyekeztek jobbak lenni egymásnál.
Ha egy dolgot kellene kiemeljen
a Beatle mánia csodás hullámvasútjáról, mi lenne az?
Talán az első amerikai út,
amire már én is mehettem velük.
De végig a háttérben maradtam, mindig vigyáztak rám.
De az az élmény, a hangzavar, mikor leszálltunk Amerikában
a reptéren. Mind azt hittük, hogy repülők zaját halljuk.
Tudják, ahogy leszálltunk,
meghallottuk a sikolyokat és kiáltozást.
Azt hittük, egy másik gép is akkor szállt le.
De valójában rajongók ezreinek hangját hallottuk.
Nagyon nehéz körülírni.
A Beatles a legjobb!
Hogy fogunk bejutni?
Helló, mindenki!
Én szeretnék bemenni.
Sziasztok, lányok!
Mi volt a legrosszabb akkoriban?
Úgy éreztem, nincs terem, hogy be vagyok zárva.
Nem mehettünk ki egyedül.
Nem sétálhattunk kéz a kézben a folyóparton,
anélkül, hogy folyton…
Folyamatosan ostromoltak a rajongók…
a sajtó, a rajongók.
Igen, tessék? Kit adjak? Hangosabban!
Jó hír?
Folyton ez ment.
Akkoriban, popsztárként
John Lennon nem lehetett volna házas, igaz?
Nem. Katasztrofális volt.
A rajongók szemszögéből nem is volt házas.
Feleségednek tetszett?
Imádta. Hogy kicsoda?
Ne mondd el, hogy házas!
Jaj, bocsánat. Bocsi.
Meddig kellett titkolni?
Úgy egy-másfél évig.
A terhességem alatt is végig csendben voltunk.
Nem érez megbánást emiatt?
Nem, egyáltalán nem.
Lehet, hogy kellene. Visszatekintve biztosan kellene.
Teljesen máshogy kellett volna viselkednem
egész idő alatt, de nem.
Akkoriban főként a születendő babával voltam elfoglalva.
Örültem, hogy összeházasodtunk.
És szívesen húzódtam háttérbe a fiúk kedvéért.
Brian azt mondta, így lesz a legjobb.
Én pedig boldogan tettem eleget ennek.
Érezte úgy valaha, hogy Brian a riválisa lenne, vagy hogy
Brian riválisának tartja önt?
Nem éreztem, hogy riválisok lennénk, de talán Brian másképp vélekedik.
Ő talán riválisának tartott engem, mert mélyen szerette Johnt.
Johnnal nagyon szoros volt a kapcsolatunk.
Az esküvőt megelőzően már három éve együtt jártunk.
És nagy egyetértés volt közöttünk.
Persze mindenki várja a napot,
mikor megérkezik, és a rengeteg rajongó várja.
De senki nem számít 7000 rajongóra.
Hétezren voltak?
Körülbelül.
- Nem tudom pontosan. - Én sem.
A Beatlest akarjuk!
A Beatlest akarjuk! A Beatlest akarjuk!
New Yorkban a hotel előtt várták őket,
de sokan bejutottak…
és különös helyeken találtak rájuk… például mosdókban, vagy még durvább.
A New York Hotel magas volt,
egy óriási felhőkarcoló.
A Beatlest akarjuk! A Beatlest akarjuk!
Iskolások gyűltek össze a Penn állomáson.
Ezerötszáz üvöltő tini várt ott a hőseikre, a Beatlesre.
Egy veterán rendőr szerint az ünneplő tömeg veszélyes lehet.
De ez nem rettentette el sem a rajongókat,
sem a Beatles sajtósait, akik a rendőrség szerint,
buszokkal szállították a rajongókat a Plazához.
A hisztérikus tinik egy ponton áttörték a rendőrségi kordonokat.
Egy megtaposott lányt a Roosevelt kórházba szállítottak,
ahol kiderült, hogy sérülései nem súlyosak.
Egy másik lány elájult a tömegben.
A barátai segítettek rajta,
de nem kért orvosi segítséget, visszatért a tömegbe.
Végül a rendőrség megafonokkal hirdette ki,
hogy a Beatles az állomásról egyenesen a Carnegie Hallba megy.
Miután kihoztuk őket.
Ki akarunk menni az utcára, amint lehet.
- Figyelmeztessétek őket! - Oké.
Egy pillanat!
Rendben.
Nem épp olyan, mint a Plaza liftje.
Ez nagyon kellemes! Azt nézd! Fotózd le!
Szerintem a tömeg fele nem is hall minket.
Én se hallom a fiúkat csak tudom, én mit játszok.
Szerintem úgy is folytatódna a buli, ha abbahagynánk.
Csak vicceltem. Tudják, hogy vicc volt.
John Lennon egy teljesen átlagos interjút adott
az Evening Standardnek, melyben azt nyilatkozta
Maureen Cleave-nek, hogy Amerikában a Beatles-jelenség
már olyan méreteket öltött, hogy népszerűbbek Jézusnál is.
Ezzel nem a vallást, vagy Jézust akarta bírálni,
csak a Beatle mániaként ismert jelenségre utalt.
Ami kiváltképp elterjedt az amerikai fiatalok körében.
Arra akart utalni ezzel, hogy a fiatalok több időt töltenek azzal,
hogy Beatlest hallgatnak,
mint amennyit Jézussal foglalkoznak.
Miért váltott ki ilyen agresszív reakciót, amit Lennon mondott?
Én ezt nem hívnám agresszív reakciónak.
Bár…
A Beatles olyan világhírnévre tett szert
főként a fiatalok körében,
amivel már régóta azt mondhattak,
amit csak akartak, anélkül, hogy bárki pellengérre állítaná,
vagy elítélné őket.
És eddig még nem állították őket olyan hatalmas kihívás elé,
ami számítana, amit valóban megéreznének.
Ez nem olyan volt?
Egy komoly cikkben kérdezték Lennont érzésekről.
Mi van, ha csak őszinte volt?
Ezt nála sosem lehet tudni.
Olyan komolytalan mindig, a viselkedése pedig egészen bizarr.
Sokszor nem lehet tudni, hogy őszinte-e vagy sem.
És az őszinteség függ a helyzet komolyságától,
és az ember hangulatától.
Ez olyan, mintha amerikaiak egy csoportja, vagy én magam,
vagy egy amerikai együttes bírálná a királynőt.
Azt mondanánk, semmi szükség rá,
hogy lejárt az ideje, és a monarchikus berendezkedés
nevetséges és idejétmúlt, és rövidesen elvész a süllyesztőben.
A birminghamiek támogatták Tony Charlest
kezdeményezését, a Beatles-tilalmat, és a Bibliaövezet 40 rádiója
is így járt el.
Tartva attól, hogy szélsőjobb csoportok is részt akarnának venni,
Charles lemondta a Beatles-máglyát.
De sok tini küldött be lemezeket, szuveníreket
a Walky Rádió címére.
Azt mondták, hogy szabaduljunk meg a Beatlestől, égessük el a lemezeiket,
vagy csináljunk velük valamit, mi pedig meggyőződéssel
jártunk el, és élveztük az emberek, főként a fiatalok támogatását.
Játszanak még valaha minket?
Brian Epstein tudni akarta, mikor oldjuk fel a tilalmat.
Úgy tűnt, arra várnak, hogy lépjünk valamit,
és tudni akarták, mit kell tenniük cserébe.
Engem nem lehet megvenni.
Nem vártam semmire a Beatlestől, nem is tudom.
Csak azt akartam… csak meg akartam gondolni magam velük kapcsolatban.
Szeretném látni, hogy…
Talán azt szeretném, ha kicsit felnőnének.
Ha emiatt haragszik,
akkor sajnálom, hogy ezt mondtam, nem ilyen üzenetet akartam közvetíteni.
Nem úgy értettem,
nem volt benne semmi vallásellenesség.
Ezt tudom mondani. Nincs más, amit elmondhatnék.
Kifogytam a szóból.
Linda, maga a lemezbolt vezetője. Hány Beatles lemezt adtak el korábban?
Elég sokat.
És mostanában?
Jelentősen lecsökkentek az eladások.
Napi egyet, de van, hogy csak heti egyet.
Nem tiltják ki a boltból a Beatlest?
Nem, mi eladunk bármit, amit visznek.
A Beatles igazán tehetséges zenekar, de számít, amit mondanak,
hiszen olyan helyzetben vannak, hogy rengetek kamasz
igazán nagyra tartja őket, és amikor ilyesmit mondanak,
azt a kamaszok hajlamosak elhinni.
- Elégeted a lemezeiket? - Igen, elégettem.
- Egyedül égetted el? - Igen, már megtettem.
Hogyan égetted el őket? Hol?
A vasárnapi iskolában tartottak egy előadást
a Beatlesről, aztán volt egy vacsora nálunk a kertben.
Miután megsütöttük a hot dogokat, tűzre dobtam a lemezeket.
Semmilyen hatással nem volt rám, amit John Lennon mondott.
Gondolkodó ember vagyok,
és nyilvánvaló, hogy Jézus Krisztust nem lehet összehasonlítani John Lennonnal.
Szerintem Jézus egyáltalán nem volt népszerű.
Ő az egyik legnépszerűtlenebb ember, aki valaha élt.
Szerintem a legtöbb ember keresztény és hisz Istenben,
és nincs hozzászokva az ilyesmihez.
- Megdöbbentő volt? - Igen, eléggé.
Szerintem nem Jézushoz hasonlították magukat,
csak rávilágítottak arra, hogy a tinik
jobban kedvelik a rock and rollt a kereszténységnél.
A lemezlovas, Tommy Charles, aki elkezdte ezt az egészet,
addig nem játssza a zenéjüket, amíg fel nem nőnek.
Mit szól ehhez?
Azt se bánom, ha soha többé nem játssza.
Ez az általános, mindenki azt gondolja, amikor ilyeneket mondunk,
hogy gyerekesek vagyunk, hogy csak egy kisgyerek beszélhet így.
De egy felnőtt nem csinálná ezt, csak azért, hogy abbahagyjuk.
Boszorkányüldözésbe kezd átmenni az amerikaiak hajtóvadászata.
Nem baj, ha nem szeretik a zenénket, vagy ahogy öltözködünk,
vagy nem tetszik, amit mondunk. Joguk van hozzá.
Nekünk pedig jogunk van nem törődni velük,
vagy nem adni a szavukra. Mindenkinek vannak jogai.
A két denveri koncert esetében a Beatles 26 000 nézőre számított,
de ahogy jöttek a rajongók, egyértelművé vált, hogy nem lesz telt ház.
Pár nappal a koncert előtt vallási csoportok
toborzást szerveztek aznapra, hogy demonstrálják,
hogy a kereszténységnek még van létjogosultsága.
MENJ HAZA, BEATLES!
Az aréna előtti kis csoportot leszámítva
nem volt más jele a demonstrációnak.
A sajtótájékoztató baráti hangulatban telt.
A részt vevő fiatalok rajongók, és az iskolaújság riporterei voltak.
Egyvalaki hozott fel vallási témát, őt lecsendesítették.
Hasonlóan tartott a Beatles a memphisi koncerttől.
Itt biztosan szükségük volt védelemre a vallási fanatikusok ellen.
Istennek hála, számomra népszerű Jézus Krisztus, mert ő mentett meg 31 éve.
Több gyerekhez értünk el akkoriban, mint Jézus, vagy a vallás.
Nem dobálóztam vele, csak elmondtam.
Nem mondom, hogy jobbak vagyunk, nem hasonlítom magunkat
Jézushoz vagy Istenhez, nincs semmi ilyesmi.
Lehet, hogy rosszul fogalmaztam, vagy félreértettek, és most ez van.
John mély megbánását fejezi ki azok felé, kiknek vallási meggyőződését
bármily módon megsértette.
Brian Epstein azt akarta, hogy a Beatles minél több embernek tetsszen,
ami azt jelentette, hogy legyenek általánosan elfogadhatóak.
Nem akarták megosztani a közönségüket azzal, hogy mindenben állást foglalnak…
főleg abban a robbanékony időszakban.
Egyikük, azt hiszem, George azt mondta…
itt nem beszélhet Vietnamról, míg Angliában igen.
Kifejtenék bővebben?
Nem mondtam ilyet.
- Lehet, hogy egyikünk… - Én voltam.
Én ezt úgy értettem, arra gondoltam,
hogy Angliában kimondhatunk dolgokat, mint John vallásos gondolata,
mert nem fogják úgy felkapni, és félreértelmezni
ahogyan az itt elő szokott fordulni.
- Korábban így… - Csak ezt ismételgetik.
- Folyton szóba került. - Az a helyzet,
hogy Angliában nyugodtan lehet ilyeneket mondani,
mert az emberek kicsit jobban figyelnek, mint Amerikában,
mert Amerikában valaki felkapja, és az ember ellen fordítja.
És nem igazán gondolkodnak el előtte.
És ezzel most valószínűleg megbántok valakit, de…
- Csak magyarázol itt! - Tudom.
Olyan csodás itt.
Paul megjegyezte, hogy azt mondták…
ne beszéljenek a vietnami háborúról.
Ami egy rendkívül megosztó eseménynek számított Amerikában.
De mindennek ellenére az apró utalások
megjelentek John „Revolution” című dalában.
De összességében Brian sikerrel járt.
Azt mondhatnánk, hogy a „Revolutiont” Brian halála ihlette,
mivel a rákövetkező évben jött ki.
ELHUNYT A 32 ÉVES POP HERCEG
Brian elvesztését válságos időszak követte.
Mindannyiukat felzaklatta,
és mind másfelé vették az irányt.
Aztán Yoko is képbe került,
ami még nagyobb törést okozott.
Nem tudtam megváltoztatni a végzetét.
Nem tudtam megváltoztatni John végzetét.
Keményen küzdöttem akkoriban,
mert John rengeteg drogot fogyasztott, és nem gondolkodott racionálisan
abban az időszakban.
Aztán megjelent Yoko…
aki megvilágított egy teljesen új területet,
mert az ő területe nem a popzene volt.
Johnt lenyűgözte a performansz irányzat, a konceptuális művészet, és…
hogy Yoko olyan helyekre vitte őt,
ahová magától soha nem ment volna.
A művészek számára általában egy tárgy lehet művészeti alkotás.
De mi úgy tekintjük, hogy a művészet a gondolatainkban él,
tehát nem hiszünk abban, hogy elkészítünk és befejezünk egy alkotást, amit átadunk
az embereknek, hanem őket is a folyamat részeseivé tesszük,
ezért minden darab befejezetlen.
- És azt várjuk, hogy mások fejezzék be. - Lássuk, itt van ez a…
épp erről mesélt, igaz Yoko?
Így van.
- Mi ez? - Egy törött csésze.
Ez csak egy példa.
De ez egy szobor kellene legyen, de valójában egy törött csésze,
egy befejezetlen szobor, amit majd ha az emberek befejeznek,
ismét visszanyeri a csésze az alakját.
De akkor… a szobor az a törött csésze, vagy az,
hogy az emberek összeragasztják?
Nincs is olyan,
hogy szobor, vagy művészet, ezek csak… ezek csak szavak.
Mindenben ott a művészet.
Mind műalkotások vagyunk. A művészet olyan jelző, mint az újságírás.
A művészek hisznek ebben, és egy szobor lehet bármi,
az, hogy itt ülünk.
Ez egy történés. Itt vagyunk.
- Szerintem ez nem művészet. - De az!
Egy gyereknek, akinek semmilyen előzetes elképzelése nincs,
nem kell elmondani, hogy ez szobor vagy törött csésze.
A gyerek azt mondaná, itt van ez, itt a ragasztó, összeragasztom.
Meg is válaszoltam a kérdést,
minden a művészeti folyamatról szól, a dolgok folyásáról.
Álmodoztam róla, hogy megismerek egy művésznőt.
Aztán beleszeretek ebbe az egészbe.
Aztán találkoztunk, beszélgettünk, aztán…
Rájöttem, ő tudja mindazt, amit én is, sőt többet is,
és lebilincselő volt, hogy mindez egy nő fejéből pattant ki.
Teljesen elvarázsolt vele.
Nagyon jól éreztem magam Londonban, csináltam a dolgomat, dolgozgattam.
Meglepő volt,
hogy micsoda költői társadalom van Angliában,
teljesen lenyűgözött, és úgy éreztem, én is közéjük tartozom.
Empatikusak voltak, de…
John volt az első, akit szexinek láttam.
Nagyon-nagyon szexinek.
Yokoval randink volt,
átjött a stúdióba, ami csak egy csomó magnó volt,
és megmutattam neki a két verziót, amit felvettünk.
Csodálatos volt, és én így csináltam, ő pedig így a felvételen,
és egész éjjel az anyagot rögzítettük,
majd szeretkeztünk a napfelkeltében.
John volt a Beatle-ök között,
aki gondolkodott.
Úgyhogy nem meglepő, hogy mikor elment a galériába,
felnézett a plafonra, és meglátta a felírt szót, „igen”.
Kiállítása volt egy galériában.
Ismertem a főnököt, úgyhogy nem volt nagyon kínos, Beatle-ként
boltba vagy a galériába menni, vagy elugrani valamiért.
Csak hívtam egy taxit, aztán elmentem vásárolni.
Eléggé bajban voltam a művészetesdivel, mivel jártam művészeti iskolába,
és nem bírom az ilyen állítólagos művészek hozzáállását.
Majd végül odaértem a kiállításra,
és láttam a sok szöget meg kalapácsot a falon,
a ketyegős órával, a sztetoszkóppal, meg minden mással együtt.
Először csak néztem, hogy mi ez. Olyan volt, mint azok a bögrék,
amikre nem írnak semmi értelmeset.
Arra gondoltam, ne szívass már ezzel a sok kacattal.
Aztán volt ott egy létra, meg láttam valamit a plafonon. Úgyhogy felmásztam,
és az állt a plafonon, hogy „igen”.
- Tudod… - Azt gondoltam,
ez így már rendben van.
Mint azok a viccek, amiket nem értesz, várod a végét,
aztán csattan.
Minden összefügg. Ez olyasmi, ami nagyon jónak tűnik
a vécén ülve, de ha berakjuk egy szobába,
akkor idegesítő, mert úgy képzeljük, hogy ez nem oda való.
Azt írta, „igen”.
Ha „nem” lett volna, akkor kitartok a saját elképzelésemnél
a művészettel és a művésszel kapcsolatban, és azt gondolom, persze…
De egy „igen” már elég volt. Jött Yoko,
és azt mondta, nem tudja ki vagyok,
de öt shillingért beverhetek egy szöget.
Azt mondtam…
- Nem mondta. - Nem volt nálam pénz,
ezért azt mondtam, csak képzeletben szögelek.
Adtam képzeletbeli öt shillinget,
és ő elfogadta, pont úgy, ahogy mi is elfogadjuk az ő munkáját.
Befogadtam a munkáját, és így találkoztunk végül is.
Nekem önmagában nem tetszett John művészete.
A kezdeti vonzódást az hozta meg, hogy nagyon vonzó férfi volt.
Rendkívül vonzó volt.
Ez az ő filmje, de elmondom, mit gondolok róla.
Ez egy portré.
Először Renoir jutott eszembe, és a többi portrékészítő,
akik mozdulatlan arcokat festenek le, amik lógnak a falon, és elfogadjuk.
Mert ehhez szoktunk hozzá. De ez egy lefilmezett portré.
És, hadd mondjam el, bébi…
Tehát három percnyi anyagot vettünk fel,
amit egy órán át játszunk, lassított felvételben.
Egy órában, három percben
rengeteg minden történik egy ember arcával.
Csodálatos dolgok, rengeteg mozdulat,
amit észre sem veszünk, most pedig három percet górcső alá vettünk,
és arcokat vizsgáltunk.
Csak ülsz ott, egy órán át, nézve az arcod.
Csoda dolgok történnek, a fej formája megváltozik,
mozog az orr, minden egyes porcikád mozog,
amit persze tudtál, de a mindennapokban nem derült ki, hogy ennyire.
De Yoko filmjében láthatjuk.
Megmutatta a lányának, aki azt mondta, „Nézd, mozog az orra.”
- „Vicces az orra és mozog.” - Így.
Odament másokhoz is,
- „Egy egyórás filmet az arcról?” - „Persze, persze!”
Harminc éven át küzdöttem a Yoko Ono iránti ellenszenvemmel.
Próbáltam túllépni.
Azt hittem, John Lennon halála segíteni fog, de nem.
Sok dolog miatt neheztelek Yoko Onóra.
Az első számú dolog, hogy mellette megszűnt John Lennon
nagyszerű angol humora, a szürreális írásmódja,
és elmaradoztak a húsba vágó tréfák,
amiket Lewis Carroll és Oscar Wilde ihlettek.
Yoko butaságnak tartotta ezeket. Sosem értette meg.
Egy olyan értékrendet, politikai korrektséget erőltetett Johnra,
ami… szerintem porrá zúzta John egyediségét, és valódi egyéniségét.
Idővel lehet, hogy boldogabb emberré vált Yoko mellett,
de már nem volt akkora művész.
Nem tudom, Yoko hibája volt-e ez, mert nem voltam ott.
És ami John és Yoko között történt, az John és Yoko között maradt.
Észrevettem, hogy John még mindig tudott viccelődni az interjúk során.
Yoko mellett általában nagyon komolyan és megfontoltan viselkedett,
de még mindig tudott viccelődni.
Elkezdte beverni. Harmadik ütés.
Csodálatos ütés. Csodálatos. Hogy érzi magát?
Ez szörnyű istenkáromlás lesz, de úgy érzem magam,
mint aki épp most vert be egy szöget.
Ön nyert!
Élőben bevertem egy szöget a tévében!
- Ez már pontosabb. Szép! - Igen.
Hadd rakjam ide a kalapom… a kollekcióba.
Szegény művész!
Adózási gondjaim vannak.
John készen állt valami újdonságra.
Majd meghalt, hogy lehetősége legyen
kitörni az addigi szorult helyzetéből,
és tenni valamit.
Csak arra várt, hogy valaki jöjjön, és megmentse.
Ezt be is vallotta.
Amikor képbe kerültem…
Semmi nem számított, belevágtunk.
Harcolhattam volna Johnért a válás előtt,
de tudtam, hogy nem szabad,
mert mindenkinek megvan a saját sorsa, a saját élete.
Nagyon hiszek a sorsban, és úgy gondoltam, Johnnak a saját útját kell járnia,
nekem pedig az enyémet.
Utunk során találkoztunk röpke tíz évre,
és az a tíz év csodálatos volt.
De ha agresszíven ragaszkodtam volna hozzá, az mindent
megváltoztatott volna, rossz érzést keltett volna.
És nagyon boldog vagyok így is. Nem bántam meg semmit.
Azt mondja, százezret kapott a váláskor.
Sokak szerint… ez nem túl sok.
Egy házat is vennem kellett belőle.
Nem tűnik soknak. Magának soknak tűnt akkor?
Igen, magam elé képzeltem egy stadiont,
benne 100 000 emberrel, és azt képzeltem, hogy mindegyikük egy egyfontos.
Ez rengeteg pénz.
De nem tudtam mennyi pénz…
Számomra 100 000 font sok pénz volt.
És amit John mondott erről,
hogy olyan ez, mint megnyerni a lottót, igaz volt.
Pár évvel korábban, kb. öt vagy hat évvel korábban
a lattón 75 000 font volt a főnyeremény.
Ami sokaknak egy életre biztosította a megélhetését,
de az én helyzetem kicsit keményebb volt.
Egyértelmű, mit gondolhatott Yokóról akkor.
Megkérdezhetem, hogy érez ma Yoko Onóval kapcsolatban?
Nagyon nehéz kérdés.
Nem igazán érdekel, csak ennyit mondhatok.
Hagyjuk ennyiben.
Nem szeretnék mély eszmecserét folytatni Yokóról, de…
Találkoztak?
Igen, évekkel ezelőtt.
De azóta nem láttam őt, hogy Johnnal Amerikába költöztek.
Úgy tudom, a szakítás nem csak önt viselte meg,
hanem Juliant is rendkívül.
Hatalmas figyelem irányult rá
a válás miatt, mindössze hét évesen.
Drámai volt számára a változás.
A válás után nagyjából három évig komoly gondjaim volt Juliannel.
A szakítást követő időszakban
komoly érzelmi problémák merültek fel nála.
A képeket látva
mi jut eszedbe arról az időszakról?
Nem is tudom. Nem sok mindenre emlékszem akkoriból.
Emlékszem a tolószékszerűségre.
Ezzel száguldottunk le a domboldalon,
mintha gokart lenne, és kb. ennyi.
Mit gondoltál apádról akkoriban?
Semmit. Ő volt az apám.
- Te pedig az anyám. - Idősebb korodban…
Tudom, hogy nehéz neked.
Először az apám volt, aztán Beatle lett.
Aztán megint az apám. Elég furcsa helyzet volt.
Roller kuzin. De jó!
Ez Lennon egyik Rollsának kereke.
Gázolajjal megy. Ha 130-cal megy, az gyorsnak számít.
Hatezer fontot érő
1965-ös Phantom, a belseje majdnem olyan csodás, mint a külseje.
De talán mégsem annyira.
Egy ilyen szépen felöltöztetett luxusautónál
egy Beatle sem kívánhat többet.
Elejétől a hátuljáig csodás, romantikus stílusban díszített.
Csak a díszítés 1000 fontba került. Ez John Lennon autója,
elképzelni sem tudjuk, mit adhatnak érte egy aukción évek múlva.
- Ez érdekes volt. - Akkoriban.
Skóciában voltatok.
Egek, az izgalmas volt.
Amikor hétvégére Ascotba utaztam,
és apa nem mondta el, hogy Skóciába megyünk, ugye?
Egy kisebb baleset történt.
Emlékszem, furcsa dolgot mondtál a baleset után.
Én voltam az egyedüli, aki nem sérült meg.
Mindenkinek volt egy kis sérülés az arcán, apának itt lent,
Yokónak fent, Kyokónak, Yoko lányának pedig itt a szájánál.
Rajtam pedig semmi nem volt.
Mind ki voltak ütve, de mit is mondtam neked?
Tisztán emlékszem rá, azt mondtad, „Anyu, azért
nem történt velem semmi, mert nagyapa felemelt a hátsó ülésről,
az ütközés előtt.” De nem ismerted nagyapádat.
- Ez eléggé… - Ez te vagy.
Idővel Amerikába mentél…
Hogy alakult a kapcsolatod apáddal akkoriban?
Nem is tudom.
Olyan volt nekem…
mint egy bölcs nagybácsi.
Így indult a kapcsolatunk.
Csak ültem, és hallgattam, amit mond, meg se szólaltam.
Aztán idővel… elkezdődtek az apa-fia beszélgetések.
Mit gondolsz Yokóról?
Nagyon tisztelem, amiért…
ilyen sokáig kitartott apám mellett, és…
néha, mikor találkozunk, amikor van rá alkalmunk,
leülünk beszélgetni egy jót.
Nagyjából ennyi.
John egy fajta letisztultságra,
átváltozásra lelt Yokóban.
Az első album, amit készített,
amiben megtisztította a zenét mindentől,
és csak őt hallottuk énekelni és zongorázni egy kis visszaverődéssel,
az első dal… egy önkifejezés volt.
„Csak Yoko és én létezünk, ez a valóság,” meg ilyesmi.
Ez egy csodás művészeti alkotás.
Szerintem minden nagy művész életébe kell egy időszak,
amikor letisztul a művészete, és visszatér az alapokhoz.
Persze Yoko hatással volt Johnra, ez látszik a lemezeken is.
Írt egy dalt, még a Beatlesben, a „The Ballad
of John and Yokót.”
Közös dalokat vettek fel, míg a Beatlesben zenélt.
Két közös albumuk született… a Beatles után,
a Some Time in New York City és a Double Fantasy.
Több dalt írt róla,
például az Imagine album csodálatos „Oh, Yoko” számát,
és a Double Fantasy „Woman”-jét.
Kétség sem fér hozzá, hogy Yoko John részévé vált,
és a nő sokkal fontosabb volt számára, mint a Beatles.
Azon keresztül akarjuk bemutatni magunkat, amit szeretünk. Számomra ez a zene,
Yokónak pedig a művészete. Nehéz szavakba önteni.
De szeretjük ezeket a dolgokat. Próbálunk beszélgetni.
A kommunikáció maga a művészet, a művészet kommunikáció.
Magunk készítettünk el a borítót, és két verziót tettünk közzé.
Ez egy kinyilatkoztatás volt, afféle ébresztő számomra is.
Ez vagyok én meztelenül, a nővel, akit szeretek.
HAJ BÉKE, ÁGY BÉKE
ÁGYBAN
NÖVESZD A HAJAD!
Hét napig maradunk ágyban.
Ahelyett, hogy csendben nászutaznánk
Ez egy csendes tüntetés
a világban történő erőszak ellen.
Háborúzás helyett inkább maradjanak ágyban egy hétig.
És növesszék meg a hajukat, nőjön a szörnyeteg, míg béke nem lesz.
Ellenzi a forradalmi erőszakot, mint a dalban?
Én ellenzem az erőszakot.
Ennyi. Az erőszak erőszakot szül. Ezt bizonyítja az,
ami az Államokban történik,
és a Grosvenor téri tüntetés Londonban.
Az egy csomó betört fejet eredményezett,
és néhány szalagcímet az erőszakról.
Ez nem a sajtó és a rendőrség hibája,
és nem is a maroknyi baloldali diáké.
Csak egyszerűen az van, hogy nem működik
ez az egész rendszer.
Nem működik.
Csak az erőszak marad így, de mi kínálunk egy másik megoldást.
Míg az ágyban fekve, a párnák között
adtak sajtótájékoztatót,
- nevettek rajtunk? - Nem, dehogy.
Annyira, mint önök rajtunk.
Persze, nevettünk, mert szerintünk vicces,
hogy azt hirdetik a címlapok, hogy egy pár
az ágyban feküdt a nászútjuk alatt.
Ez a része vicces.
Aztán Bécsben, ami egy eléggé unalmas hely,
láttuk a képeket
arról a rengeteg táskához szegezett mikrofonról.
- Várták, hogy a táska megszólaljon. - Szép volt.
Mi komolyan támogatjuk a békét.
És, ahogy Amsterdamban is mondtuk,
ha megnevettetjük az embereket, az elég.
- Ki tudna jönni? - Nem.
Miért nem?
Mert ez egy táskás esemény.
Nem gondolják, hogy divatjamúlt, amit csinálnak?
Ön szerint divatból bújtunk táskába?
- Miért, mi ez? - Ez a teljes kommunikáció.
A Beatles felbomlásának kezdete
John Lennon
saját magával szembeni viselkedésével kezdődött.
Minden szellemi odaadását
a Beatlesnek szentelte,
és hogy kicsit kevesebb energiát fordítson rá,
elkezdett könyveket írni, szerepelt Dick Lesterrel
a Hogyan nyertem meg a háborút című filmben.
És…
mindez még Yoko előtt történt.
John művészlélek,
aki rengeteg dolgot próbált ki.
Nem tudom hogyan, és miként, de a gondolataim megjelennek
filmen, írásban, vagy zenében.
Van egy csomó felvétel, amit ha leírnék, kiadna egy könyvet.
A kérdés az, hogy le akarom-e írni őket, vagy inkább
lemezeket készítenék belőlük?
Ugyanolyan érzés papírra vetni a gondolatait, mint a dalszerzés?
Most már igen.
Régebben azt gondoltam, hogy a dalszerzés afféle
romantikus tánc,
míg az írás az valami más,
még ha nem is gondolkodtam el rajta ennyire.
De most Dylan és mások segítettek megérteni, Bob Dylan, nem Thomas,
hogy a kettő egy és ugyanaz. Nem láttam, milyen naiv voltam,
hogy nincs olyan, hogy most popzenét csinálsz,
aztán mindig valami mást.
Minden, amit csinálsz, egy és ugyanaz.
John volt a Beatles legeredetibb tagja.
Ő volt a leg… Nem volt átlagos.
De nem ő volt a vezető, mert nem volt…
Túlságosan egyedi volt vezetőnek.
Ő volt a legerősebb, legdominánsabb Beatle a korai időkben,
a kirívó, ikonoklasztikus viselkedésével.
Csodálatos dolgokat művelt, de kemény volt és cinikus.
A „Tomorrow Never Knows”,
a Beatles más zenei csodáival egyetemben
egy előrejelzés volt a jövőről.
Nehéz elhinni, hogy ezt rögzítették először a Revolver albumhoz,
olyan, mintha az utolsó lenne, és a lemez végére is került.
Olyan, mintha lenne egy csodás zenei előadás,
aminek a végén kapunk egy összefoglalót, hogy mi lesz jövőre.
Mintha azt mondták volna 1966 végén,
mintha azt mondták volna 1966 végén, hogy jövőre beköszönt a pszichedelia.
A „Tomorrow Never Knows” valószínűleg minden idők leghallucináltabb dala.
Az üzenetet könnyű értelmezni, mindössze hat szóból áll.
Kapcsold be, hangolódj rá, engedd el!
KÜLÖNKIADÁS
Kapcsold be, hangolódj rá, engedd el!
A trendi amerikai fiatalok számára ez a hat szó
egy jól ismert, felvillanyozó érzést adott.
Egy élményt, melynek neve „utazás”.
Egy drogokkal előidézett elmerobbanás,
ami miatt másként tekintenek a világra.
De sok amerikai számára a hat szó mást jelent.
Viszály, bűnözés, terrorizmus.
A bekapcsolás, ráhangolódás és elengedés akkor történik,
mikor beveszünk egy adagot az LSD nevű új drogból.
Elég sokat LSD-ztünk, többet már nem tudtunk kihozni belőle.
Nem tudtunk további magasságokba érni, csak ennyi volt.
- Milyen hatása van? - Nos…
Főként annyi, hogy a segítségével jobban megismered önmagad,
és sokkal jobban előtérbe kerül az ego.
- Pszichológiailag? Úgy tűnik… - Végül is igen,
de arra gondoltam, hogy ha LSD-zel, akkor csak önmagaddal vagy.
Ezt csináltam, vagy mi? Ilyen az egész.
Csak egy kicsit kellemesebb.
John LSD-zett,
a „Sergeant Pepper” felvétele előtt,
de a „Lucy in The Sky with Diamonds”-nál nem volt szó ilyesmiről.
Az Julian egy barátjáról szólt, Lucyról.
És egy iskolai rajzról, amint Lucy ül az égben a gyémántok között.
ÜDVÖZÖLJÜK
Az élet értelmét keresve
Indiában lyukadtak ki, és találkoztak Maharisi Mahes jógival.
Életem legboldogabb
napjait éltem át abban az indiai lyukban.
Rendkívüli tapasztalásokra tettem szert,
napi nyolc órát meditáltam, egy igazi utazás volt,
mint az LSD, csak aggodalmak nélkül.
Csak ültem ott, magam elé mormogva egy szobában,
mégis ez volt életem legnagyobb utazása.
Úgy tudjuk, másfél millió amerikai fogyaszt rendszeresen LSD-t,
de rajtuk kívül sok avatatlan is szimpatizál a hős használókkal.
A látszatutazásokhoz trükkös szemüveget
vásárolnak erre szakosodott boltokban.
Az LSD a lizergsav-dietilamid rövidítése,
ami egy rozson élősködő gombából vonható ki.
Nem okoz függőséget, mint a heroin és a kokain,
de a hatása sokkal erőteljesebb.
Tabletta vagy kockacukorként fogyasztva egy órán belül hat, akár egy napon át.
Ez idő alatt a használó egy másik világba lebeg át,
ahol a tudata valójában, vagy látszólag kiszélesedik.
Ez a sokat említett pszichedelikus élmény.
A paranoia és erőszakosság nem része az utazásnak,
ritkán fordul elő.
A kezdetben…
Érettebb vagy, elmélkedsz az útról.
Ezek az első jelei annak, hogy múlik a hatás,
aztán kicsit megpihensz, van időd megnézni a fákat,
aztán jön az igazi történés, a pszichedelikus része az utazásnak.
Mindenki virágba borult, de aztán persze
elmúlt a hatás, mint minden drognál, és visszatértünk a valóságba.
John Lennont, és barátnőjét,
a japán színésznőt, Yoko Onót tegnap letartóztatták
marihuánafogyasztás miatt, ma pedig vádat emeltek ellenük
a Londoni Bíróságon.
Itt van a Beatles legextravagánsabb tagja.
John Lennon nagyban keresi az autóját,
ha nem találja, akkor…
John! Ez a nő szörnyű. Cynthia sokkal jobb nála.
A lány mellettem azt mondta, hogy Cynthia jobb, mint Yoko.
A Beatles a nagy egész.
Zseniálisak voltak bandaként, és egyénileg mind…
beleadtak valamit.
John ezt adta nekik.
Sok tekintetben ő volt az első punk.
Furcsa visszagondolni a '60-as évekre,
mikor még a hosszú haj is undorítónak számított.
Azt mondták, hogy gyakran agresszív. Ez igaz?
Inkább őszinte. Az agresszív
azt jelenti, szeretnél kicsikarni valamit,
vagy másokra erőltetni valamit, de ő nem volt ilyen.
A rajongókkal szörnyen viselkedett,
kiabált rájuk, nem volt kedve autogramot adni.
Paul volt az elbűvölő köztük,
ő érte el a dolgokat.
Az utolsó időszakban Paul volt a vezető, aki irányítja őket, több filmet is
forgattak.
John kemény legény volt.
Persze tudott gyengéd és szelíd lenni, és nagyon szeretetreméltó volt,
de emellett nagyon csípős is.
Ő adta a Beatles élét.
Bizonyos esetekben John agresszívnek vagy önzőnek tűnhetett,
esetleg kegyetlennek,
de még így sem lehet egy rossz szót se mondani rá.
Mindig megvédi őt. Miért?
Én az igazságot védem.
Én ismertem őt, és tudom milyen valójában.
Amíg együtt voltunk, láttam, mi lakozik a szívében.
Miért mondanék olyasmit, amiben nem hiszek?
Éveken át csodálatosan viselkedett velem.
Mármint…
Senki nem lehet folyton csodálatos. Az lehetetlen.
Paul egyszer azt mondta nekem, „Meg kell értened,
John édesanyja meghalt, mikor őt látogatta.”
Szörnyű lehet ezzel együtt élni.
Elütötte őt egy autó az utcán.
Milyen érzés lehet tudni, hogy édesanyánk azért halt meg, mert meglátogatott minket?
Teljesen megértem, hogy John miért volt…
olyan zaklatott,
de egyben hihetetlenül kreatív személy.
Hogy megértsük a Beatles végóráiban tanúsított viselkedését,
muszáj emberként, és nem a Fantasztikus Négyes egy tagjaként tekintenünk rá.
Paul és John jó páros voltak,
és mi ketten is jó páros voltunk,
de van, hogy egy kapcsolatot fel kell bontani,
hogy másikat alakíthassunk ki.
Ez meg is történt egyszer csak,
nem feltétlenül véletlen, de megtörtént.
Brian halála, az Apple bukása,
minden olyan kaotikus volt, egy csomó pénz odalett, jöttek a zavarosban halászók.
Nehéz időszak volt, minden elveszettnek tűnt.
Mind elveszettek voltak.
Az életben persze mindig van egy katalizátor.
Ebben az esetben Yoko lehetett a katalizátor,
aki a felbomlás okozója volt.
Míg az 1968-as The White Album-hoz
mind hozzájárultak különböző anyagokkal,
John egyértelműen hátradőlt 1969-ben.
Paul tartotta össze őket az Abbey Road és a Let It Be albumoknál.
De egy ponton túl nem lehet a gumiszalagot tovább nyújtani.
Visszamegy…
Ez volt a vég.
Várjon!
A Beatlestől való elválás gazdasági vagy érzelmi szempontból értendő?
Szerintem egy kicsit mindkettő. De inkább szünet ez.
Ő sem tudja, hogy átmeneti vagy végleges.
Ez az igazság.
Egyikünk se tudja.
De anyagi érdekek még hozzákötik az együtteshez,
a szervezethez?
Igen, a szerződés miatt,
és talán érzelmileg is.
Sosem vitáztak a pénzen.
Milyen személyes ellentétekre utalt?
Nem tudom, talán amiatt van, hogy felnőttek, és…
Régen csak négyen voltak,
de most ott vannak a feleségek, a gyerekek…
Igaz lehet ez? Allen Klein neve is említésre került,
akit Paul egyértelműen megtagadott a válaszában.
Mert Paul nem kedveli Allent.
Hogy érez azzal kapcsolatban, hogy Paul látszólag
egyértelműen elhatárolja magát öntől?
Úgy tűnik, hogy nem szimpatikus önnek.
Sosem kellemes, ha valaki nem kedvel minket.
Az okok, véleményem szerint…
szomorúak.
Ezek a személyes problémái,
de sajnos
de kötelezettségei vannak az Apple felé, még éveken keresztül.
Mikor jött rá,
hogy Klein nem az az ember, akinek gondolta?
Ez úgy hangzik, mintha bármit is gondoltam volna róla.
Végig két tűz között álltam, de akkoriban…
azt tettem, amit helyesnek véltem.
És bár hosszú időn át nem voltam
kifejezetten elégedett a helyzettel,
nem akartam semmit elsietni.
Hagyni akartam időt, hátha működni fog a dolog.
Utólag megbánta a Kleinnal kötött szerződést?
Melyik szerződést?
- Bármelyik lehet. - Az alapszerződést.
Talán azt bántam meg a legkevésbé.
Ez nagyon rejtélyes. Mit jelent?
Mr. Klein szerződései lenyűgözőek.
- Ez furcsa. - Nem, épp ellenkezőleg, nagyon rideg.
Nem mennék bele a szerződések témakörébe,
legyen ez az ügyvédek dolga.
Cikk lesz róla a Rolling Stone-ban.
Nem, ha nem válaszolok. Nem ez a lényeg.
Nincs mondanivalóm a szerződésekről.
Nem játszadozok önnel, én igyekszem megbánások nélkül élni.
Ami történt, megtörtént,
és számomra csak az a fontos,
hogy jól érzem magam.
Yokóval a fő célunk, hogy elérjük, hogy a fiatalok ne legyenek fásultak.
Feladatunk megmutatni nekik, hogy még mindig van remény,
még van dolgunk,
változtatni kell a gondolkodásukon, és tudatni kell ezt velük.
Az nem a vég, hogy a virág hatalom nem működött.
Ez csak a kezdet, a forradalom csak most kezdődik,
ez a változás kezdete.
Tudom, hogy nehéz.
Jézusom, még jó, hogy nem könnyű.
Hanem nehéz. De mi van akkor? Minden nagyon nehéz, nehéz lesz holnap,
és nehéz lesz holnapután is.
És akkor mi van? Inkább nehéz legyen, minthogy ne is legyen.
Ha sikerül, az jó, ha nem sikerül, az rossz.
Senki nem adott esélyt nekem korábban, igaz?
Senki nem ad esélyt a békének.
Gandhit, és Martin Luther Kinget lelőtték.
- Senki nem ad… - Nem hozhatják el
a békét egy hatalmas ágyban beszélgetve…
Nem, ezt nem is várjuk el. Főként a forradalmároknak szól ez,
akik szerint, elég az hozzá,
hogy egy éjszaka lerombolnak pár épületet.
Hónapokig gondolkoztunk rajta,
és ez a legjobb, leghatékonyabb módja annak,
hogy kiálljunk az erőszak ellen.
Ez a legjobb mód, amit ki tudtunk találni.
Néhányan felfedeztek egy új valóságot,
mások még mindig biztosan a jövőben,
én mi is azok vagyunk.
Mindenki arról beszél,
hogy miként hanyatlik a világ,
de senki, tényleg senki nem veszi észre mindazt a jót,
amit az elmúlt tíz év hozott.
A moratórium,
a hatalmas tömeg Woodstockban,
ami a valaha összegyűlt legnagyobb embertömeg
a háborúkat leszámítva.
Légy az, akinek nem volt nagy hadserege, nem ölt meg senkit,
nem volt semmilyen erőszakos cselekedete,
mint mondjuk a rómaiaknak.
Még a Beatles koncerteken is megjelent az erőszak,
pedig csak 50 000-en voltak.
A jó rész viszont, hogy elindult
ez a sok békés kezdeményezés.
Aki nem tudja odakinn jól érezni magát,
semmi baj, maradjon otthon, az ágyban.
Az egyetlen módja annak, hogy megértsenek, ha segítő kezet nyújtunk feléjük,
megpróbáljuk felnyitni a szemüket, és szeretetet adunk nekik.
Ez az egyetlen módja, hogy megtérjenek.
Tudják, hogy kell verekedni, egymást tüzelni,
megvannak a fegyvereik, a felszereléseik,
és elkövettük a hibát, hogy engedtük a gyerekeket
erőszakos játékokat játszani. Így tudják, hogyan kell
erőszakosnak lenni.
Az erőszak van főszerepben, már vagy 2000,
de lehet, hogy egymillió éve.
Ennyi idő után senki ne mondja azt nekem, hogy az erőszak a megoldás.
Biztosan van más megoldás, de sok ember fejet hajtott,
ami bizonyos fokig érthető, mert mikor bántanak,
nehéz azt mondani, hogy „Húzz el innen, pajti!”
Mikor kapcsolatba léptünk a Berkeley-i srácokkal,
éppen a béke mellett tüntettünk egy montreali ágyban,
mikor egyszer csak telefonon hívtak bennünket.
Azt kérték, „Segítsetek,
mert bármit teszünk, az rosszul fog elsülni.”
A szervezők hívtak, hogy „kicsúsztak a dolgok a kezünkből”,
megkérdezték, „Mit mondhatunk?”, de nem tudtam válaszolni.
Semmi nem ér annyit, hogy meghaljunk miatta.
Én csak ebben hiszek.
És semmi nem ér annyit, hogy lelőjenek miatta.
Menjetek át másik városba, vagy Kanadába, bárhova.
Akkor nem támadhatnak senkit, és nem mutogathatnak senkire.
Olyan, mint egy fesztivál.
Énekeljétek a Haré Krisnát,
de ne ingereljétek a bikákat.
Ne aggódjatok azon, hogy beválik-e.
Ha hiszel benne, akkor be fog válni.
Ne keveredjetek vitába a zsarukkal, és ne menjetek bele a játékaikba.
Én nem hiszek az erőszakban.
Mindenkiben van némi erőszakos hajlam, de ez irányítható.
Az erőszak erőszakot szül, ezt rengeteg tüntetési menet bizonyítja,
melyeknek az a vége, hogy a rendőrök és a tüntetők összeverekszenek,
vagy a rendőrök megverik az embereket.
Tüntetéseknek és plakátoknak 1930-ban volt értelme, mikor kenyérért
tüntettek, és ez hatással volt az emberekre.
De manapság az emberek belefásultak a plakátokba és a menetelésbe,
de sokféle módja van a tüntetésnek,
az ágyban maradás egy közülük, és talán másnak is bejöhet.
Mást is ki lehet találni.
Mi arra próbálunk rávilágítani,
hogy más módja is van a tiltakozásnak.
És ha…
Ha egy erőszakmentes tüntetést követően bántódásod esik,
mint Berkeley-Ben, az olyan, mint a tengerpartról
alámerülni a mélybe.
Odamentél,
miközben tudtad, hogy veszélyes ott úszni.
Aztán visszavonulsz, átgondolod, és megteszed a következő lépést.
Nem követed el ugyanazt, mert tudod, hogy megvernek.
A Woodstock, az Isle of Wight, a fiatalok tömegrendezvényei
mind pozitív csengésűek számomra.
Most, hogy mind összejöttünk,
és együtt kiállunk az igazunkért,
látszik, hogy nem vagyunk egyedül.
Nem egy pár keresztény mártír vagyunk,
mert mi sokan vagyunk.
És ne félj…
Vigyázunk a szószólóinkra, megvédjük egymást.
Én egy pozitív ember vagyok, de amikor negatív vagyok, ott van nekem Yoko,
aki épp olyan erős, mint én, és ez segít rajtam.
És ez… Ez csak a kezdet.
Mintha a '60-as évek levegőt vett volna,
mintha felébredt volna reggel,
és még nincs is vacsoraidő.
Alig várom, alig várom ezt.
Úgy örülök, hogy itt lehetek,
és olyan csodálatos lesz, és egyre többen leszünk,
és bármit is gondol
a dél-birminghami Mrs. Grundy, esélye sincs.
Egyrészt nem lesz ott velünk,
másrészt jobban fogja kedvelni, ha majd kevésbé retteg tőle.
Hiszem, hogy csodálatos lesz,
és persze mind szomorúak vagyunk néha,
de mikor szomorú vagyok, vagy John és Yoko szomorúak,
Desmond, vagy valaki boldog lesz.
Valaki úgyis viszi majd a zászlót, és veri a dobot.
Az ellenzőknek, bárkik is legyenek, esélyük sincs,
mert a szeretet mindent legyőz, mert a régi dalok a vallás
és a szereteterejéről mind igazak.
Ő képtelenek szeretni, nem tudják ezt kezelni.
Bárki leírhatja,
mit csinál a kormányunk, vagy az amerikai kormány,
vagy az orosz, vagy a kínai, hogy mi a tényleges tervük,
hogy miként gondolkoznak.
Örülnék, ha tudnám, mit gondolnak.
Szerintem mind bolondok.
Persze engem is lehet bolondnak nevezni, amiért kimondom ezt.
Ez az igazi őrület.
John szólókarrierje kísérletezéssel indult,
aztán kiadtak egy elég szokatlan anyagot…
az Apple-lel…
vagy a Zapple-lel, ami tele volt kísérleti anyagokkal.
Persze ott volt az Unfinished Music: Life with The Lions,
Number Two, így hívták.
Lényeg, hogy rajta volt…
Yoko elvetélt magzatának a szívhangja.
Ez nyilvánvalóan nem egy popsláger anyaga,
és…
gúnyosan fogadták Yoko üvöltését a lemezen.
Azon kívül, hogy Yoko nem volt popzenei művész, probléma volt az is,
hogy nő volt,
még a feminizmus előtt.
Így könnyebb volt leírni őt.
Keleti volt, ami okot adott
a rasszizmusra,
és idősebb volt Johnnál,
már túl volt harmincon.
Ezek miatt könnyű volt nem komolyan venni őt.
Volt egy nő, aki ott állt a reflektorfényben Johnnal,
és látszólag komoly hatást gyakorolt rá,
mégis annyira távol állt a Beatles világától,
hogy a közvélemény nem is volt hajlandó rápillantani.
Csak azt mondták, ő nem Beatle.
Ezért tartják, hogy miatta bomlott fel a Beatles.
Miért deportálják önöket?
A hivatalos álláspont valami olyasmi
hogy túl sokáig maradtunk.
Ez elég ok arra, hogy kidobjanak minket.
A másik hivatalos ok, hogy Angliában elkaptak fűvel,
az igazi ok pedig, hogy a béke mellett állok.
John, aki távol állt attól, hogy istenségnek számítson
az amerikai kormány szemében, nemkívánatos személy lett.
Richard Nixon volt az elnök,
J. Edgar Hoover volt az FBI feje.
Utólag tudjuk, hogy ezek az emberek
túl szabadon…
értelmezték a törvényt.
Olyan most, mint az iskolában.
Egész életemben bajba keveredtem, most pedig visszakerültem.
Persze most nem náspángolnak el, de ennyi.
Azt mondja, mindig bajba került. Miért?
Nem tudom, egyszerűen nem tetszik az embereknek az ábrázatom.
A tanárokat borzasztóan idegesítette.
A berendezkedésellenessége miatt?
Igen, biztosan az arcomra van írva.
Egy normális ember számára
egyszerűbb lett volna zöld kártyát szerezni, de John…
nem akart ezzel bajlódni.
Nixon attól tartott, hogy lázadásokat szít majd,
és a fiatalokat a kormány ellen hangolja.
Mit gondol, tényleg deportálják?
Fogalmam sincs, lehet így megy ez…
Megyünk, késésben vagyunk.
Találkozunk, ha kijöttünk.
Sok dolgot kell tisztáznunk.
A bevándorlásiak arra kényszerítenek, hogy válasszak
a férjem és a gyerekem között.
Ez egy rettenetes helyzet.
Felhagy a háborúellenes megszólalásokkal?
Nem, semmi nem állíthat meg ebben, akár itt vagyok, akár másutt…
Évekbe telt, mire John megkapta az engedélyt.
Neil Sedaka írt is egy dalt róla, „The Immigrant” címmel.
Végső győzelmééig rengetegen támogatták.
Köszönöm a gyerekeknek és a rajongóknak
a szenátoroknak írt leveleket, a petíciókat,
mindazt, amit a színfalak mögött tettek az elmúlt öt évben
teljesen ingyen, csupán egyetlen mosolyért cserébe.
Haragszik Thurmondra vagy Mitchellre, amiért ezt tették önnel?
Nem, az idő minden sebet begyógyít.
Johnnak volt egy romantikus elképzelése New Yorkról.
Imádta.
Azt mondta, itt bárhova mehet, anélkül, hogy zaklatnák,
ez számára az igazi boldogság.
Kiérdemelte ezt.
Végül is örülnünk kellene,
hogy öt évig a családjának élt,
mert az az öt év…
Az jelentette számára a nyugdíjas éveket.
Lehetősége volt magánemberként élni.
De senki, aki ekkora áldozatot hozott az emberi fajért, nem érdemli,
hogy elvegyék az életét.
CSALÁDI ALBUM, 1992
John Lennont, a Beatles egykori tagját lelőtték New Yorkban.
Halálhíre valamivel hajnali fél négy után érkezett.
A béke követét egy látszólag értelmetlen erőszakos cselekedet ragadta el.
John Lennont a St. Luke's Roosevelt kórház
sürgősségi osztályára szállították,
valamivel este 11 óra előtt.
Érkezéskor halott volt.
Kórházba érkezése után több módon próbálkoztunk az újraélesztéssel,
vérátömlesztést, műtéti és egyéb beavatkozásokat hajtottunk végre,
de az orvosok odaadó igyekezete,
és az elvégzett beavatkozások ellenére sem tudtuk megmenteni Mr. Lennon életét.
Nem sokkal 11 óra előtt
John Lennon és a felesége limuzinnal érkeztek meg a Dakota-házhoz.
A limuzint a járda mellett parkolták le a Dakota-ház előtt.
Használhatták volna a kocsibeállót,
de ez esetben nem tették.
Kiszálltak a limuzinból,
és a Dakota-ház árkádjai alatt sétáltak.
Az árkádok alatt jobbra van egy afféle csarnok
egy üvegajtóval.
Ez a személy, Mr. Chapman mögéjük sétált,
és megszólította Mr. Lennont,
amikor az ajtóhoz ért, majd tüzet nyitott rá.
A nála lévő, 38-as kaliberű fegyver teljes tárát
John Lennonba ürítette.
Öt lőtt sérülés nem ritka New York utcáin,
mégis egy ilyen támadás a kora délelőtti órákban
több millió embert érintett meg a világon.
John Kennedy megöléséhez hasonlítják,
ami nem teljesen ostobaság. Úgy, mint arra az 1963 novemberi napra,
milliók fognak emlékezni arra, hogy mit csináltak,
hol voltak, kivel voltak,
mikor megtudták, hogy John Lennont meggyilkolták.
Láttam, ahogy John Lennon kiszállt a limuzinból.
A kapuhoz sétáltak, aztán…
Négy vagy öt lövést hallottam.
Hallottam egy nő sikolyát. Yoko volt az, azt kiáltotta, „Segítsenek!”
Nem halt meg. Csak ezt mondják.
Az orvos bejelentette.
Tudom, de nem érdekel, azért mondják, hogy elmenjünk.
Nem halt meg, John Lennon nem halhatott meg.
Teljesen ledöbbentett, rettenetes hír.
Mit vett fel ma?
Csak meghallgattam pár számot, nem vettem fel semmit.
- Miért? - Nem volt kedvem hozzá.
Kora reggel kaptam a hírt.
Reggel hat körül hívtak New Yorkból.
Erre ébredtem. Azt kérdezték, „Mit gondol John haláláról?”
Nem túl jó erre ébredni.
Eléggé összetörtem. Azonnal felhívtam Pault,
és megkérdeztem, „Nem akarsz bejönni?”
Azt mondta, „Nem maradhatok itt, nem megyünk be a stúdióba?”
A stúdióban találkoztunk, nem dolgoztunk, csak beszélgettünk,
ez volt a legjobb, amit tehettünk.
SZERETLEK, JOHN
Egy rém megölte Johnt.
Egy figyelemhiányos alak,
aki korábban Johnny Carsont akarta megölni,
a The Tonight Show házigazdáját.
Nem fogom kiejteni a nevét, bár mind tudjuk, hogy hívják,
de ezek a csótányok
nem érdemlik, hogy egy lapon említsük őket az áldozataikkal.
LENNON ÉL
Meg kell értsük,
hogy mekkora óriást vett el tőlünk ez a törpe.
Teljes összetörtség.
Soha nem éreztem ehhez hasonlót korábban.
Nagyon, nagyon nehéz.
Rettenetes élmény volt, mind nekem, mind Juliannek,
mindenkinek, aki közel állt Johnhoz, minden rajongónak.
Ezen sosem teszem túl magam,
mert átélem újra és újra, annak ellenére, hogy nem is voltam ott.
Hogy az az ember, akit éveken át szerettem
ilyen szörnyűséges halált halt.
Úgy érzem, soha nem szűnt meg szeretni Johnt, igaz?
Nem.
Tudom, hogy ez nagyon nehéz téma…
és nem voltam ott veled akkor.
Bárcsak én mondhattam volna el.
Elmondanád… Milyen érzések kavarogtak benned,
mikor megtudtad, hogy édesapád meghalt?
Én… Nem tudom megfogalmazni. Nem lehet, egyszerűen…
Túl sok volt, de muszáj voltam tartani magam.
Erősnek kellett lennem.
Miattad. Te régebb óta ismerted őt, mint én.
És segítenem kellett neked átvészelni.
Nem érzel magadban keserűséget vagy utálatot, ugye?
Nos…
- Az iránt, aki tette? - Igen, amiatt, amit tett…
Persze kavargott bennem a düh, majd szétfeszített,
de nem tudtam mit tenni ellene.
Óriási sokk volt ez,
mert a merénylet olyan dolog, ami addig
nem ilyen szinten mozgott.
Mindig csak elnököket, vezetőket gyilkoltak meg.
Nem gondoltam volna, hogy egy popsztár
elég fontos ahhoz, hogy meggyilkolják.
Ez szörnyű dolog.
Senki nem lehet olyan fontos, hogy meggyilkolják.
Annyira értelmetlen. Egy irtózatos, rémes bűntett.
És művészi szempontból nézve értelmetlen is,
mert az album, amit népszerűsített, a Double Fantasy
bizonyította, hogy még megvan benne, ami kell.
Mint egy újrakezdés, ott volt a popos „Woman”,
ami csodálatos dal volt, a megindító „Beautiful Boy”,
vagy a szemlélődő „Watching The Wheels”,
ami elmesélte, milyen visszavonulni a hírnévtől.
Sok jó zenét kaptunk volna még,
és több járt volna neki az életből,
megérdemelte, hogy kiélvezze.
Meséltél egy madártollról, amikor két évvel
apád halála előtt Amerikában voltatok.
Mesélnél még róla?
Csak annyi volt, hogy azt mondta, ha egy napon meghalna,
ha kapcsolatba tud lépni velem, azt úgy tenné,
hogy egy fehér tollat lebegtetne át a szobán,
nem szállna le, csak hozzám lebegne.
Úgyhogy néha szoktam figyelni,
de szerintem ha túl sokat agyalok rajta, akkor nem fogom megtalálni.
Hagyom, hátha megtörténik.
Hiszel a halál utáni életben?
Igen, szerintem valami biztos van utána.
Miután megölték,
rengetegen állítottak emléket.
Az egyiken majdnem én is elsírtam magam.
Egy gyógyszerész a Dakota-házban
kirakott egy képet az ablakba,
eme felirattal: „Sosem feledjük drága John Lennonunk példamutatását.”
Ez volt… A falu így tisztelgett előtte.
A helyiek így fejezték ki hálájukat,
„Köszönjük, hogy önmagad voltál.”
A VILÁG BIZTONSÁGBAN VAN JOHN LENNON, KÖSZÖNJÜK
A ZENÉDET ÉS A ZSENIALITÁSODAT
Még ma is él, az emberek emlékezetében.
Szavai és a zenéje még ma is ott vannak az emberekben,
és elhozzák bölcsességét a világnak.
Én pedig…
Learatom ennek a gyümölcsét.
Talán beárnyékol engem,
sokan hiszik, hogy ez beárnyékol engem,
de valójában egy gyönyörű fa árnyékában vagyok,
ami védelmez engem.
Megkaptuk a szerelem ajándékát, a szerelem olyan, mint…
egy értékes növény.
Nem szabad berakni a szekrénybe,
és azt gondolni, hogy ellesz magában, mint egy háziállat.
Ez Desmond.
Muszáj locsolni, muszáj odafigyelni rá…
A szerelmet is locsolni kell, vigyázni kell rá,
el kell hessegetni róla a legyeket,
figyelni, hogy rendben van-e, táplálni kell.
Ha két ember kapcsolatba lép, az csak a kezdet,
aztán ha sikerül nekik, ha kitartanak, akkor talán nekünk is sikerülni fog.
Ha leszünk négyen, ti ketten, mi ketten, akkor a következő négynek is sikerülhet.
A feliratot fordította: Sándorfi Rebeka