Downloaded from YTS.MX
Jag föddes den nionde oktober 1940
när nazisterna bombade oss ännu ledda av Madolf Hitlum.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vi hade snart vunnit. Och de träffade inte mig.
Vi vill se The Beatles! Vi vill se The Beatles!
Liverpool var ett rätt dystert ställe. Dystert och ensamt.
Svarta byggnader och ganska…
melankoliskt, kan man säga.
Det var nästan bibliskt dystert.
Är ni med?
Det var stormar och ljuskäglorna som speglade och…
och havet som slog mot pirerna.
Liverpools rock 'n roll-fans hade tur.
För de hade hjälp av Cunard Yanks.
Så kallades männen som arbetade på båtarna
som åkte fram och tillbaka mellan Liverpool och New York.
Sjömännen tog med sig skivor från New York.
Det var så folk i Liverpool-området
fick höra Chuck Berrys och andra blues- och r 'n b-skivor.
När jag var liten gillade jag Elvis Presley
Little Richard och Chuck Berry.
Fram till dess handlade rock 'n roll
om att vara svart och fattig
och bo i en stads slumkvarter.
De vita var lastbilschaffisar som Elvis.
Så när rock 'n rollen började?
När började vanliga arbetare upptäcka den
och se att det var starkt, mäktigt och vackert?
Julia, John Lennons mamma, älskade rock 'n roll.
Hon spelade olovliga låtar, som "I Put a Spell on You"
av "Screamin' Jay" Hawkins.
Så när han startade sin grupp…
var det en märklig kombination av skiffle
som var väldigt inne då, när Lonnie Donegan kom
med rhythm and blues-material från USA.
Det var The Beatles som introducerade oss alla…
till svart musik på 60-talet. Vi hade nog inte hört det utan dem.
De spelade in Smokey Robinson-låtar
och visade upp honom, så vi har dem att tacka för mycket.
John älskade svart musik, som en sann musiker.
Han såg inte på det utifrån färg
utan för vad det var, förstår ni?
Det var på den där berömda Woolton Village-festen 1957
som Ivan Vaughan presenterade Paul McCartney för John Lennon.
Han var en gemensam vän.
Paul imponerade på John
för han kunde texten till "Twenty Flight Rock" av Eddie Cochran.
Folk tror att de träffades, och så blev de kända.
Men fem års hårt arbete föregick "Let Me Do."
Några personer kom och gick, men George Harrison kom in…
för han var en av Pauls vänner från skolan.
Han provspelade för John med låten "Raunchy".
Och Ringo var den sista medlemmen.
För vi vet ju att Pete Best var med innan dess.
Och i Hamburg hade Stu Sutcliffe varit med.
Johns gode vän som dog.
Så det fanns flera andra som kunde ha blivit Beatles
eller som var det en kort tid.
Men när "Love Me Do" kom ut
var det de fyra som var The Beatles.
När jag gick på college var det fantastiskt, underbart.
Jag integrerade mig fint
efter de första två åren. Det tog två år.
John var rebell och speciell och väldigt gåtfull.
Jag kunde inte stå emot.
Det fanns ju enkla män i världen.
Jag dejtade en enkel, tråkig man vid den tiden.
Vi planerade nästan giftermål
och att bygga en familj, vi sparade till äktenskapet.
Sen kom John och lyfte iväg mig från det.
Och spänningen på college, av att träffa människor
nya personer, att växa upp.
John…svepte iväg mig helt.
Han var den mest omåttliga människa jag träffat.
Och jag älskade det.
Vem tog första steget?
Var kvinnan tvungen att fånga, eller var det han?
De brukar väl säga att en kvinna jagar en man tills han till slut fångar henne.
Jag antar att det var nåt liknande.
När John träffade mig hade jag redan
bytt frisyr, låtit håret växa, färgat det rött
och gud vet hur många andra färger.
När jag träffade John påverkade han mig
för han älskade… han älskade franska filmstjärnor.
Han älskade brytningen och mysteriet
hos Brigitte Bardot och, jag var en jordnära Liverpool-flicka.
Det närmaste jag kunde komma var att låta håret växa.
Så jag gick långsamt från rött till blont.
Det var så jag kunde bli så lik Brigitte Bardot som möjligt för John.
Och tajta kjolar och svarta strumpbyxor och allt sånt.
Jag fick sluta på college.
Jag blev alltid relegerad.
Men jag har varit mig själv hela tiden.
Jag har ändå lärt mig saker. Så jag tycker inte
att jag har missat nåt.
Man missar saker om man inte krossar allt man inte gillar
när man känner för det.
Man kompromissar med sig själv.
En fråga som du inte har fått
eller det har du nog, varför heter ni The Beatles?
Varför inte?
Har du nåt annat namn?
Det var namnet John kom på.
-Kom John på det? -Ja, John gjorde det.
Vem kom på det? Ringo, du?
-John kom på det. -John.
John kom på det.
Till Please Please Me albumet la de till några av sina rythm and blues-favoriter.
Några hade de spelat live
för som alla vet spelade de i timtal.
En av de som är mest känd är "Twist and Shout".
För de spelade in den under de sista tio minuterna på spelningen.
När Johns röst var sprucken efter att ha sjungit hela dagen.
Men han gav allt, och resultatet är den här…
rösten som nästan spricker.
Ett av de få fall då Isley Brothers skivor förbättrades.
Den här effekten i The Isley Brothers
-"Twist and Shout." -Ja.
Vi använde det i allt, "From Me To You" och så.
Fansen köpte hälften av biljetterna per post. Sen köade 5 000 personer.
Vissa i två nätter för att få en skiva.
Chefen ser till att alla är redo
för den stora kvällen.
Med strålande recensioner, här är
"Here, There, Everywhere" av The Beatles.
Pojkarna visar pressen sina senaste presenter.
De är naturliga, dessa fantastiska fyra, skrattande och bubblande.
De njuter av detta lika mycket som fansen.
När de kommer till din stad
behöver du ingen inbjudan, du kommer dit.
Hur var det när det satte igång?
Jag tror att du nån gång nämnde
ordet "lycka" om de bästa stunderna.
Det är ett starkt ord. Var det så roligt?
Ja, när jag ser film från den tiden, den allra första början
så minns jag att det var en otrolig upplevelse, en lycklig tid.
Väldigt få människor har upplevt nåt sånt tidigare.
Och uppskattat det. Att vara i allas blickfång var skrämmande.
Det var överväldigande.
Vi hade ingen tid att tänka på att försöka hejda oss.
Det var som… Det var nåt som bara fortsatte.
Det blev bättre och bättre och större och större.
När man är mitt i sveps man bara med.
Var de lätta att producera?
Fånade de sig mycket i studion?
Nej, inte i början.
De fick rätta sig i början, och…
Nej, de fånade sig inte. De var alltid väldigt engagerade.
Vi hade ju roligt. Vi slappnade av en del.
"Flange" var ett sånt där löjligt ord
jag alltid använde.
När…när John Lennon hörde dubblering
som vi hade gjort, automatisk dubblering, eller konstgjord dubblering
som vi fick till i Abbey Road Studios…
frågade han vad det var.
Jag sa: "Det är komplicerat, du skulle inte förstå.
Man gör det med en tvådelad kross-flange."
Det är bara gallimatias. Han tittade på mig en stund
sen skrattade han.
När vi gjorde det efter det, kallade han det "flanging".
Det är en term som fortfarande används.
Om man "flangar" nåt så vet man vad man gör.
Flange var ett sånt ord, bara.
Vem bestämmer, då?
Med ett band stort som The Beatles vem bestämmer på inspelningen?
Du eller The Beatles?
Det som hände var att vi…
Det var olika. Jag kunde säga: "Vi ska göra så här
och det tar så här lång tid, vi börjar här."
Men det ändrades under det första året, när de hade blivit så framgångsrika.
De lärde sig väldigt, väldigt snabbt.
De lärde sig allt om studior, om låtskrivande
och de reste ju över hela världen.
Efter det blev det så att ledaren var den
som hade skrivit låten.
Några låtar skrev de tillsammans.
Alltid i första början.
De tävlade alltid med varann, och det var jättebra.
Det var i all vänskaplighet. De försökte alltid göra det bättre än de andra.
Den underbara bergochdalbanan som var Beatlemania.
Vad skulle du säga var allra bäst med det?
Den första resan till USA, tror jag.
När jag fick följa med dem.
Men jag var i bakgrunden, alltid skyddad.
Men att uppleva det, ljudet när vi kom till USA
på flygplatsen, som vi trodde var jetplan.
Ljudet vi hörde när vi kom ut
var ett enormt skrikande och ropande.
Vi trodde att det var ett annat plan, bredvid oss.
Ljudet av tusentals och åter tusentals fans.
Det är svårt att beskriva.
The Beatles är bäst!
Hur kommer vi in, då?
Hej, allihop.
Jag vill gärna gå.
Hej, tjejer.
Vad var det värsta med deras liv vid den tiden?
Bristen på utrymme, en känsla av instängdhet.
Man kunde inte gå ut själv.
Man kunde inte gå på promenad vid floden.
Utan att hela tiden bli…
Vi var alltid belägrade av fans…
av pressen, av fans.
Ja, hallå? Vem söker du? Säg, då.
Goda nyheter?
Hela tiden.
Som popstjärna på den tiden
skulle väl inte John Lennon vara gift, egentligen?
Nej, det var en katastrof.
Vad fansen beträffade skulle han absolut inte vara gift.
Tyckte din fru om utsikten?
Hon älskade den. Vem då?
Berätta inte att han är gift.
Förlåt mig. Ja, förlåt.
Hur länge var det hemligt?
I ett år ungefär, kanske ett och ett halvt.
Under tiden som jag var gravid, då var det väldigt tyst.
Var du bitter över det?
Inte direkt, nej.
Men kanske borde jag det. I efterhand kanske jag borde det.
Jag borde ha varit en helt annan figur
under hela den tiden, men nej.
Då var jag… jag oroade mig för babyn som skulle komma.
Jag var glad att vi var gifta.
Jag tyckte om att hålla låg profil för pojkarnas skull.
Det var det Brian tyckte var bäst.
Så jag gjorde snällt så.
Kände du nånsin att du var en rival till Brian
eller att han var en rival till dig?
Jag kände mig inte som en rival. Kanske kände han…
Kanske kände han att jag var en rival, för han älskade verkligen John.
John och jag stod varann väldigt, väldigt nära.
Vi hade varit tillsammans i tre år innan vi gifte oss.
Vi hade en stark ömsesidig förståelse.
Man ser fram emot den dag
då man blir en vanlig artist, med lagom många fans.
Inte som de 7 000 som är här idag.
Var det 7 000 där?
Ja, snart är de 7 000.
-Jag vet inte. -Ingen aning.
Vi vill se The Beatles!
Vi vill se The Beatles! Vi vill se The Beatles! Vi vill se The Beatles!
Det är större i New York, men de var vid hotellet
så många kom in och man…
Man hittar dem på konstiga… I badrummet, och det blev lite kris.
Hotellet i New York var högre.
Det var en stor skyskrapa.
Vi vill se The Beatles! Vi vill se The Beatles!
Skolan var inställd, här på Penn Station.
Där stod 1 500 skrikande ungdomar
och väntade på sina hjältar, The Beatles.
En erfaren polis kallade dem glada
men potentiellt sett farliga.
Men det avskräckte varken fansen
eller enligt polisen, The Beatles PR-män
som enligt uppgift stod för bussar som tog fansen dit.
Polisens avspärrningar trycktes sönder av nästan hysteriska tonåringar.
En flicka trampades ner och togs till Roosevelt Hospital
och är enligt uppgift inte allvarligt skadad.
En annan flicka svimmade i folkmassan.
Hennes vänner väckte henne.
Hon vägrade sjukvård och återvände till hysterin.
Polisen meddelade till slut ungdomarna i högtalare
att The Beatles skulle åka direkt från Penn Station till Carnegie Hall.
När vi har fått ut dem.
Vi vill komma upp till gatan när det går.
-Varna dem. -Ja, ja.
Hör ni, vänta lite.
Okej.
Inte lika flådiga som hissarna på the Plaza.
Det var snällt sagt. Titta där. Ta bort det där.
Jag tror att hälften av folkmassan hör vad vi spelar.
Jag hör inte de andra, men jag vet vad jag spelar.
Om de hejdade sig och lyssnade hade vi varit körda.
Nej, jag skojar bara. Jag skojar.
John Lennon gav en vanlig, respektabel intervju
till Evening Standard där han sa till journalisten
Maureen Cleave, att The Beatles-fenomenet i USA
hade blivit så enormt att de var mer populära än Jesus nu.
Det var inte en kommentar om religion, om Jesus.
Det var menat som en kommentar om det sociala fenomen
som kallades Beatlemania.
Och i synnerhet de unga i USA.
Han menade att fler unga tillbringade tid med att
lyssna på och tänka på The Beatles
än de tänkte på Jesus.
Varför denna våldsamma reaktion på vad John Lennon sa?
Jag skulle inte kalla det jag har gjort för våldsamt.
Men…
The Beatles har länge kunnat…
tack vare sin popularitet i världen
särskilt hos de yngre, kunnat säga
vad de vill utan att tänka på gott omdöme eller mognad
eller hur klokt det är.
Och ingen har utmanad dem särskilt mycket.
Där det räknas, där det känns.
Var inte det här en utmaning?
Var inte det här en seriös artikel som frågade John hur han kände?
Var han inte bara ärlig?
Jag antar det, man vet aldrig med honom.
Han svar är alltid så nonchalanta, attityden är så bisarr.
Många gånger vet man inte om han är ärlig eller inte.
Ärlighet har mycket att göra med stundens allvar
eller hur personen mår.
Det vore samma sak som om en amerikansk grupp, som jag
eller en amerikansk popgrupp raljerade om drottningen.
Och började ifrågasätta om hon behövs
och säga att hon är på väg ut och systemet med kung och drottning
är löjligt och på väg ut.
Folk i Birmingham stöttade Tommy Charles förbud
mot Beatles skivor, och i bibelbältet följde ett 40-tal radiostationer
hans exempel.
Orolig att högerextrema grupper skulle ansluta
ställde han in planerna på en Beatle-brasa.
Men många tonåringar skickade in sina skivor och souvenirer
till Waky Radio i alla fall.
De ville göra sig av med The Beatles. Förbjud skivorna, bränn dem
eller gör nåt med dem, så vi agerade naturligtvis
enligt vår övertygelse, men fick stöd från befolkningen.
Särskilt de unga i området.
Tänker du spela Beatles igen?
Brian Epstein ville veta när vi tänkte släppa förbudet
för…det verkade som om alla väntade
på att vi skulle göra nåt. De ville veta vad som krävdes
men jag har inget pris.
Jag väntar inte på att Beatles gör nåt. Jag vet inte.
Jag vill att de ska få mig att ändra uppfattning om dem.
Jag vill se…
Jag vill se dem växa upp lite, antar jag.
Om han är arg och verkligen menar det
så är jag ledsen. Jag är ledsen för hur budskapet gick fram.
Men det var inte menat illvilligt
eller som nåt antireligiöst eller så.
Jag har inget mer att säga.
Det finns inget mer att säga.
Inga mer ord.
Linda, du driver skivaffären.
Hur många Beatles-skivor sålde du innan det här?
Ganska många.
Och sen dess?
Det har blivit mycket mindre, för…
Kanske en om dagen, eller en i veckan.
Men ni förbjuder inte deras skivor?
Nej, självklart inte. Vi marknadsför allt som säljer.
Jag tycker att The Beatles är väldigt duktiga.
Men de måste vakta sin tunga
för de är så stora, och många tonåringar
idoliserar dem verkligen.
Och när de säger såna saker
kommer vissa att tro på allt de säger.
-Har du bränt dina Beatles-skivor? -Ja, jag brände dem.
-Har du bränt dem själv? -Jag har redan bränt dem.
Hur gjorde du det? Var, hur?
Vår söndagsskola visade ett program
om The Beatles, och vi åt middag med ungdomsföreningen
i vår trädgård.
Så när vi hade grillad korven la jag mina skivor där.
Det John Lennon sa påverkade inte mig
för jag tänker själv.
Det går inte att jämföra Jesus Kristus och John Lennon.
För Kristus kom inte för att bli populär.
Han var ju en av de mest impopulära människorna
som nånsin har funnits.
De flesta är kristna och tror på Gud
och jag är inte van vid sånt här.
-Är det chockerande? -Absolut.
De jämförde sig inte med Jesus.
De var ledsna över det faktum att tonåringar
gillar rock 'n roll mer än kristendomen.
Discjockeyn Tommy Charles, som satte igång det här
tänker inte spela era skivor förrän ni växer upp lite.
Hur känns det?
Det gör inget om han aldrig spelar dem igen.
För det är så här…
Alla verkar tycka, när de hör en sån här sak
att vi är barnsliga, man kan inte säga såna saker
om man inte är barnslig.
Var han vuxen hade han inte gjort det
för han gjorde det bara för att få publicitet.
Tror ni att amerikanerna är ute efter er, att det börjar bli
nån slags häxjakt?
Det spelar ingen roll om folk inte gillar våra skivor
eller hur vi ser ut
eller vad vi säger. De har rätt att inte gilla oss.
Och vi har rätt att inte ha nåt med dem att göra om vi inte vill.
Eller att strunta i dem. Vi har alla rättigheter.
På de två konserterna på Coliseum
hoppades The Beatles på 26 000 fans.
Men när de började komma
var det tydligt att det inte var utsålt.
Bara några dagar tidigare hade religiösa grupper
beslutat att hålla ett väckelsemöte samma dag.
För att visa att kristendomen är stark här.
ÅK HEM BEATLES
Utanför Coliseum var denna lilla demonstrationsgrupp
den enda synliga protesten.
Vid presskonferensen var utfrågningen vänlig.
De unga här var fanklubbsmedlemmar
och reportrar för skoltidningen.
Den enda som tog upp en religiös fråga blev utbuad.
The Beatles har trots det oroat sig för konserten i Memphis.
Det var här
gruppen skulle behöva skydd från religiösa fanatiker.
Jag tackar Gud för att Jesus är populär hos mig, han räddade mig för 31 år sen.
Vi betydde mer för ungar än Jesus, eller religionen, vid den tiden.
Jag hackade inte på den. Jag sa det bara.
Jag säger inte att vi är bättre eller större, eller jämför oss
med Jesus Kristus som person eller Gud som företeelse, eller så.
Jag sa det jag sa, och det var fel
eller tolkades fel, och nu har det blivit så här.
John är ledsen att människor med vissa religiösa uppfattningar
har blivit kränkta på något sätt.
Brian Epstein ville att The Beatles skulle tilltala så många som möjligt.
Det innebar att de skulle vara universellt…tillämpliga.
De skulle inte dela publiken genom att ta ställning i alla frågor.
I ett årtionde som var otroligt explosivt.
En av er, jag tror att det var George…
sa att ni inte kunde säga nåt om Vietnamkriget här, bara i England.
Kan ni utveckla det?
Det sa jag inte.
-Nån kanske sa det, men… -Det var jag.
Det känner du till. Jag menar…
Vi hade kunnat säga det John sa om religion i England
och det hade inte blivit feltolkat lika mycket
som det tenderar att bli här. Du vet, det blir det ju.
-Men det var… -Vi får upprepa det, hela tiden.
-Ta nåt annat, nån gång. -Grejen är den…
Man kan säga såna saker i England
och folk lyssnar lite mer än de gör i USA.
För här tar nån det man säger och använder det emot en.
Och har inga betänkligheter att göra det.
Jag trampar väl i klaveret genom att säga det, men…
-Du får förklara det sen. -Ja, jag vet.
Nåväl. Det är underbart här.
Paul sa att de…
de blev tillsagda att inte prata om Vietnamkriget.
För det var en så infekterad fråga i USA.
Men trots det kom de små budskapen fram
som i Johns låt "Revolution".
Men i allmänhet lyckades Brian, absolut.
Man kan nog säga att "Revolution" var ett tecken på att Brian var död
för den kom ut ett år efter hans död.
BEATLE-MAKAREN DÖR VID 32
Tiden då vi förlorade Brian var väldigt jobbig.
Det gjorde alla väldigt ledsna.
Och de gick i lite olika riktningar.
Och sen, när Yoko kom
blev det ännu en brytning för allihop.
Men jag kunde inte förändra ödet.
Jag hade inte kunnat förändra Johns öde.
Det var ett hårt slag, för vid den tiden
tog John massor av droger, så jag pratade inte med en rationell människa
under den tiden.
Sen kom Yoko…
och erbjöd honom ett helt nytt ämnesområde
för hennes ämnesområde är inte populärmusik.
Och han fascineras av tanken på performancekonst och konceptuell konst.
Och hon tar med honom till platser
som han aldrig hade besökt annars.
Konst handlar ofta om att konstnären ger nåt, ett tillverkat föremål, och säger:
"Det här är konst."
Men istället för det existerar konst i människors tankar
så vi tror inte på att bara skapa nåt och fullborda det
och ge det till folk. Vi vill att folk deltar
och…alla konstverk är ofullbordade.
-Och de fullbordas av människor. -Nu…vad…det vi har här…
Du pekade mot det här, Yoko.
Ja.
Vad är det? En trasig kopp.
Det är bara ett exempel.
Men det är en skulptur, en trasig kopp.
Det är en ofullbordad skulptur som är tillverkad av människor.
Som gradvis bygger det till en kopp.
Vad… Är skulpturen då den trasiga koppen
eller hur folk lagar den med lim?
Det finns inget som heter
skulptur, eller konst, det är bara…
Det är bara ord.
Konst finns i allt. Det är konst.
Vi är alla konst. Det är bara en etikett, som "journalist".
Men konstnärer tror på det, och skulpturer är allt man vill kalla det.
-Att vi sitter här, är det skulptur? -Det här händer, vi är här.
-Det här är inte konst. -Det är konst. Jag menar…
om man gav det till ett barn, skulle han inte ha nån förutfattad mening.
Man hade inte behövt säga att det var en skulptur eller en trasig kopp.
Han skulle säga: Det är det där och lim. Vad gör man? Lagar den.
Det är som din fråga. Man kan säga
att det här är en konstprocess.
Allt är bara en process.
Jag drömmer om att träffa en konstnärskvinna.
Då skulle jag bli förälskad i det, från en konstskola, till och med.
Sen träffades vi och började prata, och sen…
Jag insåg att hon vet allt jag vet och mer, förmodligen.
Och att det kom ut ur en kvinnas hjärna.
Det fick mig att tappa fotfästet, kan man säga.
Jag trivdes med att vara i London och göra mina egna grejer.
Jag var överraskad över
att det fanns en otrolig poetisk gemenskap i England.
Jag var väldigt imponerad och kände mig delaktig i den.
Det fanns en slags empati, men…
John var nog den första jag träffade som var sexig.
Han var väldigt sexig.
Hon kom över på en dejt
och jag hade en studio
som bara bestod av bandspelare.
Vi gjorde två versioner, och jag visade henne
alla mina inspelningar.
Jag älskade det, jag spelade
på banden och hon sjöng
och vi spelade in grejer hela natten, och på morgonen
älskade vi tills solen gick upp.
John var den som hade rykte om sig
att vara den tänkande Beatlen.
Så det var ingen överraskning på konstgalleriet…
när han klättrade upp och tittar på ett ord i taket. "Yes."
Hon hade utställning på galleriet.
Jag kände chefen
så det var inte… Det är lite pinsamt att vara en Beatle
i en affär eller på ett galleri
för folk är på en hela tiden.
De tror alltid att man ska köpa allt.
Och jag var rätt intresserad av konst och gått på konstskola.
Jag ogillar attityden hos den så kallade konstnären.
Men hur som helst, jag gick till utställningen
och hon hade en massa hammare och spikar
och nån klocka man kunde lyssna på med stetoskop.
Först reagerade jag som en idiot.
Som de som inte fattar nåt.
Jag tänkte: "Du lurar inte mig med det här skräpet."
Men så fanns det en stege och nåt i taket. Så jag klättrade upp
och i taket stod det "yes".
Så jag tänkte…
Jag höll med då. Det är okej.
Det är som de där skämten, när man tittar uppåt så spiller man
på byxorna.
Allt hänger ihop. Folk gillar det
på toaletten, men om man visar upp det
så blir de upprörda, för de har förutfattade meningar
om var såna budskap ska vara.
Det stod: "Yes."
Hade det stått "No" hade jag fortsatt med mina förutfattade meningar
om konst och konstnärer, att de alla är, du vet…
Men det stod "Yes", och det räckte. Sen kom hon fram…
Hon visste inte vem jag var. Hon sa:
"Vill du spika i en spik? Det kostar fem shilling."
Så jag sa…
-Han ville inte betala. -Jag hade inga pengar.
Så jag sa att jag spikar i fantasin.
Du får fem fantasishillings, och hon sa ja.
Hon accepterade det på samma grunder som vi accepterade hennes arbete.
Jag accepterade henne arbete, och det var så vi träffades.
Jag tyckte inte att hans konst var så attraktiv.
Inledningsvis handlade det om att han var en attraktiv man.
Han var väldigt attraktiv.
Men det är ju hennes film. Jag kan förklara vad jag tycker om den.
Poängen är att det är ett porträtt.
Om Renoir eller nån av dem hade skapat ett porträtt
av nåns ansikte, som inte rör sig, så accepterar man det.
För folk är vana vid det. Men det här är ett porträtt på film.
Och…låt mig säga det, älskling.
Det är tre minuters film som spelades in…
Det är utdraget så att det varar i en timme.
På tre minuter
händer mycket i nåns ansikte, allas ansikte.
Många fantastiska saker händer, mycket rörelse.
Det inser man inte. Och i den här
får man tre minuter under ett mikroskop
för att undersöka nåns ansikte.
Man orkar inte sitta där och titta i en timme.
Fantastiska saker händer, huvudet förändrar form.
Näsan rör sig, alla delar rör sig, hela tiden.
Man vet det, men man är inte medveten om det i vardagen.
Men i filmen ser man det.
När vi visade det för hennes dotter sa hon: "Näsan rör sig."
-"Johns näsa är rolig, den rör sig." -Precis.
Hon gick till nån annan och sa
"En film om ett ansikte i en timme? Visst."
I 30 år har jag kämpat med min fientliga inställning till Yoko Ono.
Jag har försökt komma över det.
Jag trodde att mordet på John Lennon skulle hjälpa, men nej.
Jag förebrår Yoko Ono så mycket.
Det främsta är att hon fråntog John Lennon
hans lysande brittiska humor, det surrealistiska skrivandet
och skämtlynnet
som kom från Lewis Carroll via Oscar Wilde.
Yoko tyckte att det var fånigt. Hon förstod det aldrig.
Hon belade honom med en slags moralism, en politiskt korrekthet
som var…som krossade hans originella personlighet.
På sikt kanske han var lyckligare med Yoko
men han var en sämre artist.
Jag vet inte om Yoko gjorde jobbet tråkigt.
För jag var inte där.
Det som hände mellan John och Yoko hände enbart mellan dem två.
Jag märkte att John fortfarande kunde skämta i intervjuer.
Han må ha varit väldigt seriös och allvarlig för det mesta med Yoko
men han kunde fortfarande skämta.
Han hamrar in den nu, tredje slaget.
Vackert slag, vackert. Hur känns det?
Det här är en hemsk dom från mig
men jag kände mig som en man som slår in en spik.
Vinnare!
Jag har slagit in spik live i TV.
-Det var mer korrekt, bra tänkt. -Ja.
-Kan jag… -Jag har precis skickat runt hatten.
Fattig konstnär.
Jag har lite skatteproblem.
Han var redo för nåt nytt.
Han ville så gärna hitta en möjlighet
att kasta sig ut ur den ram han var fast i
och bara göra nåt.
Han väntade på att nån skulle komma och rädda honom.
Han sa faktiskt det.
Så när jag kom in i bilden…
Det var raka rör, vi bara gjorde.
Jag kunde ha kämpat, jag kunde ha stridit innan skilsmässan med John.
Men jag visste att det var lönlöst
för folk har sitt eget liv, sitt eget öde.
Jag är fatalist och John hade sin resa att göra
och jag hade min resa.
Vi träffades ett kort tag, tio år.
Men det var underbara år.
Även om jag hade försökt, även om jag hade kämpat
så hade det inte ändrat nåt. Det hade skapat en dålig känsla.
Och jag är lycklig nu. Jag ångrar ingenting.
Du fick tydligen 100 000 i skilsmässan.
Det är inte så mycket.
Jag fick köpa ett hus med det, också.
Det verkar inte så mycket. Kändes det mycket då?
Ja, jag föreställde mig en fotbollsarena
med 100 000 personer i, och tänkte mig var och en som en enpundssedel.
Det är otroligt mycket pengar.
För jag var inte medveten om hur mycket pengar som…
Jag menar, 100 000 pund var mycket för mig.
Och på ett sätt var John kommentar om
hur det är att vinna på tipset sann.
För bara några år sen, fem-sex år sen
vann man 75 000 pund på tipset.
För många räckte det livet ut.
Men i min situation var det ganska hårt.
Det är rätt tydligt vad du tyckte om Yoko då.
Får jag fråga vad du tycker om Yoko idag?
Det var ännu en svår fråga.
Hon är inte min slags person, det är det enda jag kan säga.
Det är det enda.
Jag vill inte gå in på nån djup diskussion om Yoko, men…
Har ni träffats?
Ja, vi träffades för flera år sen.
Men inte sen de flyttade till Amerika.
Man säger att skilsmässan, som var svår för dig
också var hemskt svår för Julian.
All den uppmärksamheten
fram till sju års ålder, och sen helt plötsligt en skilsmässa.
Det var en traumatisk förändring.
Jag hade stora problem med Julian i tre år efter det.
Efter skilsmässan.
Han gick igenom stora känslomässiga problem.
Hur känner du inför den tiden?
När du ser de här bilderna?
Jag vet inte, jag minns inte så mycket av det.
Jag minns den där rullstolen.
När vi tog ut den och kastade oss utför backarna
på den som en go-kart, men det är nog allt.
Hur kände du inför din pappa då?
Det var ju pappa, du vet.
-Bara det. -Och när du blev äldre?
Det är svårt för dig också.
Han var pappa först, sen en Beatle.
Och så pappa igen. Det är en konstig situation.
Rollsen. Härligt.
Det var ett hjul på John Lennons Rolls.
Den är rapp. Är du över 80 betyder det att den är snabb.
En 6 000-punds Phantom från 1965, lika häftig på insidan som på utsidan.
Kanske inte riktigt.
Superbilen har utrustats enormt. Inte ens en Beatle kan önska sig mer.
Vackert dekorerad, från stötfångare till bagagelucka
med konst i romanistil.
Utsmyckningen kostade 1 000 pund. Det är John Lennons bil
så vem vet vad den kan inbringa på en auktion om några år?
-Det där var intressant. -Tartan-perioden.
Ni åkte till Skottland.
Det var en intressant…
Där åkte jag till Ascot över helgen.
Pappa sa inte att vi skulle till Skottland, eller hur?
Vi krockade med bilen där.
Ja, du sa nåt konstigt om den olyckan.
Jag var den enda som inte skadade mig i olyckan.
Alla fick ett ärr i ansiktet. Pappa hade ett här nere.
Yoko hade ett i pannan, och Kyoko, Yokos dotter, hade ett sår här.
Jag gjorde inte illa mig alls.
Alla svimmade av. Och jag… Vad var det jag sa till dig?
Jag minns det tydligt. Du sa att anledningen till
att inget hände mig var att morfar lyfte upp mig från baksätet
när bilen skulle krocka. Du hade aldrig träffat din morfar.
-Ja, det är lite… -Så konstigt.
När du reste till Amerika…
Hur utvecklades din relation till din pappa?
Jag vet inte.
Det byggdes väl på…
Han var mer som en klok farbror.
för mig, det var så det började.
Jag satt och lyssnade på vad han sa och sa inget själv.
Sen…sen började vi prata som en riktig far och son.
Hur känner du inför Yoko?
Jag respekterar henne mycket för…
För att hon har varit med pappa så länge, antar jag.
Hon är okej när vi träffas, då och då.
När vi träffas är det trevligt att prata med henne.
Men det är väl allt.
Det John såg i henne var nån slags avskalning.
Avskalning av det ovidkommande.
Det första album han gjorde
där han tog bort allt från musiken
och det är bara han som sjunger till piano, med ett svagt eko…
Sångerna var ett förkunnande.
"Det är bara Yoko och jag." och så vidare.
Det är underbar konst.
Alla stora artister måste gå igenom perioder
där de skalar av allt och går tillbaka till grunden.
Självklart påverkade Yoko John. Det finns på skivorna.
Han gjorde en låt om henne till The Beatles. "The Ballad of John and Yoko."
Han gjorde skivor med henne när han var med i The Beatles.
Han gjorde två album med henne… efter The Beatles.
Some Time in New York City och Double Fantasy.
Han gjorde låtar om henne.
Bland annat den underbara "Oh, Yoko" på Imagine -albumet.
"Woman" på Double Fantasy albumet.
Det är ingen tvekan om det, hon blev en del av honom.
Och hon var viktigare för honom än The Beatles.
Vi försöker förklara vad vi gör, och jag gör det främst genom musiken.
Hon gör det genom sin konst. Det är svårt att sätta ord på det.
Vi försöker inte förklara, John. Vi försöker bara kommunicera.
Kommunikation är konst, och konst är kommunikation.
Vi fotade omslaget själva och släppte två versioner.
Det var ett slags uttalande, och ett uppvaknande för mig också.
Detta är jag, naken med kvinnan jag älskar.
HÅR FRED SÄNG FRED
IN-BED
LÅT HÅRET VÄXA!
Vi stannar i sängen i sju dagar.
Istället för en privat smekmånad.
Det är en privat protest.
Mot våldet som sker i världen.
Istället för att föra krig, stanna i sängen i sju dagar i sträck.
Och låt håret växa, för fred. Låt det växa tills freden kommer.
Ni är emot revolutionärt våld också, som i er låt.
Jag är emot våld.
Punkt slut. Våld föder våld, det är så jag ser det.
Det har bevisats med vad som händer i USA
och protestmarscher på Grosvenor Square i London.
Det enda resultatet var skallskador
och rubriker om våld.
Det var inte pressens eller polisens fel.
Inte heller vänsterstudenternas fel, eller vad de kallar sig.
Det berodde på att uttrycket de använder…
inte fungerar, okej?
Det fungerar inte.
Så blir det när man gör så.
Vi menar att det här är ett annat sätt att göra det på.
När ni sitter i sängen och håller presskonferenser
i sängkläder och så…
-Skrattar ni åt oss? -Nej, nej.
Inte mer än ni skrattar åt oss.
Vi skrattar, vi tycker att det är roligt
att huvudnyheten är
att två personer är i sängen på sin smekmånad.
Vi ser det roliga i det.
Och i Wien, som är ett ganska tråkigt ställe
finns vackra fotografier
av mikrofoner som hålls mot en stor säck.
-De väntar på att den ska prata. -Det är fint.
Vi menar allvar med freden.
Och som vi sa i Amsterdam…
Om vi får folk att skratta så räcker det.
-Kan ni komma ut? -Nej.
Varför inte?
För att det här är ett säckevenemang. Total kommunikation.
Är det inte lite omodernt, det ni gör?
Är det mode att sitta i en säck?
-Vad är det? -Det är total kommunikation.
Början till slutet för The Beatles…
var nog början…
av John Lennons inställning till sitt eget liv.
Han hade ägnat…
all sin intellektuella tankeverksamhet på The Beatles.
Han återtog lite av den energin…
och använde den först på att skriva sina böcker.
Och sen på filmen med Dick Lester, Hur jag vann kriget.
Och…
det kommer innan Yokos inflytande.
John var en konstnärlig själ
som ville prova många olika saker.
Jag vet inte vad jag gör med tankarna, men de kommer ut
på film, papper eller som inspelning.
Jag har mycket inspelningar, som på papper skulle kunna bli en bok.
Men vill jag sätta dem på papper
eller göra dem till skivor?
Känns det likadant
att skriva nåt på papper och att skriva en låt?
Det gör det nu.
Förr tänkte jag att låtskrivande bara var
"Jag älskar dig och du mig"
och att mitt skrivande var nåt annat.
Även om jag inte tänkte på det precis så.
Men jag har insett, tack vare Dylan och andra, Bob Dylan, inte Thomas
att det är samma sak. Jag var så naiv att jag inte insåg
att man inte skriver poplåtar
och sen gör man det, och sen det.
Allt man gör är samma sak, så gör det på samma sätt.
John var den mest unika i The Beatles.
Han var den mest… Han var en ovanlig människa.
Men han var inte ledaren egentligen. För han…
Han var för unik för att vara ledare.
Han var den starkaste, mest dominanta de tidiga åren.
För han var så omstörtande och skandalös
och gjorde fantastiska saker. Och han var hård och cynisk.
Med "Tomorrow Never Knows"…
som med så många musikaliska mirakel från The Beatles…
var det en förväntan inför framtiden.
Man tror knappt att det var den första låten som gjordes till Revolver …
för det låter som den sista och den ligger sist.
Så att man får ett underbart musikaliskt program…
som sen slutar med vad som låter som en trailer inför nästa år.
Det är som om de säger i slutet av 1966…
Det är som om de säger i slutet av 1966: "Kommer nästa år - psykedelisk rock."
"Tomorrow Never Knows" är nog den galnaste låten som har gjorts.
Budskapet är lätt att förstå. Sex ord.
Sätt på, ställ in, glid ut!
WORLD TOMORROW SPECIAL
Sätt på, ställ in, glid ut.
För det här gänget hippa amerikaner betyder dessa sex ord
en elektrifierande upplevelse de känner väl.
En upplevelse som kallas "trippen".
En droginducerad mental explosion
som har förändrat hur de ser på världen.
Men för många andra står de för nåt annat.
Kontrovers, brott och fasa.
Sätt på, ställ in, glid ut. Det är vad som händer
när man tar en dos av den märkliga nya drogen LSD.
Vi hade tagit tillräckligt med syra. Den kunde inte göra mer för oss.
Vi kunde inte gå längre. Den gör inte mer än så.
-Vad gör den? -Det den gjorde…
Det den främst gör är att man får reda på mer om sig själv.
Om ens ego, och psykologiska aspekter, du vet.
-Är inte det är psykologiskt? -Det blir det i slutänden.
Om man tar syra så vet man allt om sig själv.
Har jag…? Va? Så är det.
Men det här är lite mildare.
John hade tagit LSD…
innan han spelade in "Sergeant Pepper"
men "Lucy in the Sky with Diamonds" handlade märkligt nog inte om LSD.
Den handlade faktiskt om Julians vän Lucy.
Och bilden i skolan som var "Lucy i himlen, med diamanter".
VÄLKOMMEN
Sökandet efter meningen med allt
förde dem till Indien och förde dem samman med Maharishi Mahesh Yogi.
Mitt livs lyckligaste tid
var i Indien, i nån slags grop.
Jag hade fantastiska upplevelser där
för jag mediterade i åtta timmar om dagen.
Det är verkligen en tripp. Som syra utan all oro.
Att bara sitta där och muttra ord i ett rum.
Det var den största tripp jag har gjort i hela mitt liv.
En och en halv miljon amerikaner tros använda LSD regelbundet.
Många andra beundrar dess hjältar och talar dess språk.
De ger sig ut på låtsastrippar, som här med speciella glasögon
från butiker i branschen.
LSD står för lysergsyradietylamid
en kemikalie från en svamp som växer på råg.
Den är inte så beroendeframkallande
men effekterna är kraftfullare.
Den tas som piller, verkar inom en timme och varar i upp till ett dygn.
Under den tiden är användaren i en annan värld
där medvetandet är utökat, eller verkar vara det i alla fall.
Detta är den berömda psykedeliska upplevelsen.
Först infinner sig paranoia och våldstendenser
hos de som tar LSD.
Sen börjar man…
mogna, eller tänka på trippen.
De första effekterna går över
och man börjar glida med och har tid att titta på träden.
Det utvecklar sig till syradelen, den psykedeliska biten.
Alla dansade med blommor och sånt. Och sen…
går den över, som alla droger, och man är tillbaka i den så kallade verkligheten.
John Lennon och hans flickvän
den japanska skådespelaren Yoko Ono greps igår
anklagade för att ha använt marijuana, och idag ställdes de inför rätta
här vid Magistrates Court i London.
Han är den som är känd som den galnaste av alla i The Beatles.
John Lennon letar nu efter sin bil.
För annars blir han nog…
John! Hon är hemsk! Cynthia är bättre än hon!
Flickan bredvid mig sa att Cynthia är bättre än hon.
The Beatles är summan av delarna.
De var fantastisk som grupp, men varje individ
bidrog med nåt.
Och det var vad John gav dem.
Han var den första punkaren, kan man säga.
Det är märkligt att tänka tillbaka på 60-talet.
Till och med långt hår sågs på med avsky.
Han sägs ha varit aggressiv, är det sant?
Han var ärlig. Han var inte aggressiv.
För det betyder att man vill ha nåt av folk
eller försöker tvinga på folk saker.
Han var hemsk mot fans, han skrek åt dem
och skrev inga autografer om han inte ville.
Medan Paul var den charmiga, PR-killen.
Det var Paul som fick saker att hända.
Och Paul var ledaren i slutet, för Paul organiserade dem
och fick honom att spela in.
John var väldigt hård.
Han kunde vara snäll och mjuk och han var underbar.
Men han var… han var syrlig också.
Det var han som gav The Beatles skärpa.
Ibland var nog John aggressiv, självisk
lite grym
ändå har du aldrig nåt ont att säga om honom.
Du försvarar honom alltid. Varför?
För att jag försvarar sanningen.
Jag kände honom, sanningen bakom honom.
Och hans hjärta, under tiden vi levde ihop.
Varför skulle jag säga nåt jag inte tror på?
Han var underbar med mig i många år.
Jag menar…
Man kan inte vara underbar hela tiden.
Paul sa en gång till mig: "Du måste förstå…
att Johns mamma dog när hon skulle hälsa på honom."
Det är hemskt för nån att leva med.
Hon blev påkörd av en bil och dog.
Hur skulle vi känna om vi visste att vår mor hade dött på väg hem till oss?
Så jag förstår helt att John kan ha varit…
en arg och ledsen person.
Förutom att han var otroligt kreativ.
För att förstå hans beteende under The Beatles senare år
måste man se honom som människa, och inte bara som en del av fyrklövern.
Paul och John var en perfekt duo.
John och jag var också det.
Men ibland måste man avsluta såna saker
och bilda nya duor.
Så blev det just då, och det var…
inte en slump, nödvändigtvis, det bara hände.
Brians död, Apples fullkomliga krasch.
Det var kaotiskt, många snyltgäster, mycket pengar som gick förlorade.
Det var en svår tid, alla var helt vilse.
Alla var vilse på sitt sätt.
Det finns ju alltid en katalysator i livet.
Jag tror att Yoko var katalysatorn vid den tiden.
Den som skapade uppbrottet i slutänden.
Till The White Album från 1968
hade alla bidragit med olika material.
Men John kliver tillbaka år 1969.
Paul håller ihop allt på Abbey Road och Let It Be -albumen.
Men till slut kan man inte sträcka ut ett gummiband längre.
Det måste bara…
Och då var det slut.
Vänta!
Betyder det här en affärsmässig eller känslomässig brytning inom The Beatles?
Både och, tror jag. Men det är mer av en paus.
Han vet inte om det är tillfälligt eller permanent.
Så är det.
Ingen av oss vet.
Men kan hans finansiella intressen i bandet
stanna kvar där?
Ja, enligt kontraktet ska de det och känslomässigt vill de det.
De har aldrig grälat om pengar.
Vilka är de personliga olikheter han nämner?
Det handlar nog om att de har växt upp och förr var det bara de fyra.
Men nu är de gifta och har barn och…
Allen Kleins namn har nämnts
och Allen Klein har förskjutits helt av Paul, eller hur?
För han gillar inte Allen.
Vad säger du om att Paul tydligen
har tagit avstånd från dig?
Han verkar inte tycka om dig.
Det är aldrig roligt när nån inte verkar tycka om en.
Jag tror att skälen är…
är sorgliga.
Det är hans personliga problem.
Men tyvärr…
har han en skyldighet gentemot Apple i ganska många år.
När bestämde du personligen
att Klein inte var mannen du trodde att han var?
Du antar att jag trodde att han var nåt.
Jag har alltid sett det som pest eller kolera.
Jag gör det som känns rätt just då.
Och trots att jag inte har varit särskilt nöjd personligen…
under lång tid, med situationen…
så ville jag inte göra några plötsliga rörelser.
Jag ville se om vi kunde komma överens på nåt sätt.
Ångrar du kontraktet med Klein?
Vilket kontrakt?
-Det kan vara vilket som helst. -Det amerikanska kontraktet.
Det är nog det jag ångrar minst.
Det var gåtfullt, vad betyder det?
Mr Kleins kontrakt är fantastiska.
-Är de fulla av villkor? -Nej, det är tvärtom.
Jag vill inte gå in på kontrakten, för det…
Låt juristerna hantera kontrakten.
Det blir en Rolling Stone-artikel nu.
Nej, för vi svarar inte. Det är inte poängen.
Jag kan inte säga nåt om kontrakten.
Jag försöker att inte ångra nåt. Jag spelar inga spel.
Det som hände hände. Jag är lycklig nu.
Det är det som är viktigt för mig.
Att jag trivs med mitt liv.
Det främsta Yoko och jag gör
är att bryta upp apatin ungdomar känner.
Vårt jobb är att säga till dem att det fortfarande finns hopp.
Det finns saker att göra.
Vi måste förändra deras syn
och säga att vi kan förändra det.
Det är inte över för att flower power inte fungerade.
Det är bara början av revolutionen.
Början av förändring.
Jag vet att det är svårt!
Det är inte lätt, du vet hur svårt det kan vara.
Men det är svårt. Än sen? Allt är svårt. Det kommer att vara svårt imorgon
och dagen efter det.
Än sen? Det är bättre att det är svårt än att det inte är alls.
Funkar det är det rätt. Funkar det inte är det fel.
Ingen har nånsin gett det en chans förut, eller hur?
Ingen har gett fred en chans.
Gandhi och Martin Luther King försökte, men de sköts.
-Men ingen ger… -Du kan inte få…
…fred i en enorm divan…
Det förväntar vi oss inte. Vi pratar med revolutionärerna
som tror att det går över en natt
genom att riva byggnader.
Vi har tänkt på det i månader.
Det här är det bästa möjliga och mest effektiva sättet
att protestera mot våld
som våra hjärnor tillsammans kunde komma på.
Vissa människor upptäckte ett slags ny verklighet
och vissa är fortfarande hoppfulla inför framtiden.
Som vi två är.
Alla pratar hela tiden om
hur det går och dekadensen och så.
Men ingen, eller väldigt få, verkar märka allt bra
som har skett de senaste tio åren
som moratoriet
och den stora samlingen människor i Woodstock
som är det största antal människor som nånsin samlats
för nåt annat än krig.
Ingen har haft en så stor armé utan att döda nån
eller skapa nån slags våldsamheter.
Som romarna, eller så.
Till och med en Beatles-konsert var ju våldsammare än så.
Och det var bara 50 000.
De goda sakerna som hände
skedde tack vare en fredlig rörelse.
Om man inte kan ha en härlig tid där
så ha inte det, och stanna hemma i sängen.
Det enda sättet att få dem att förstå dig är att sträcka ut handen
och försöka öppna deras sinnen och ge dem kärlek.
Det är bara så de kan ändra sig.
De vet hur man slår ner folk.
De kan använda tårgas
och de har vapen och utrustning.
Misstag gjordes, så ungdomarna
fick spela deras våldsamma spel.
Och de kan våld.
De har levt på våld i 2 000 år.
Eller miljontals år, eller så.
Ingen kan säga till mig att våld är rätt väg efter all denna tid.
Det måste finnas ett annat sätt, men många föll för det
och det är på sätt och vis förståeligt
för när mobbaren står där
är det svårt att säga: "Vänd andra kinden till."
När vi pratade med Berkeley-ungdomarna, när det hände
så höll vi på med vår fredliga fredsdemonstration i sängen i Montreal.
Sen fick vi plötsligt kontakt med dem direkt, via telefon.
Och de sa: "Hjälp oss.
Vad ska vi göra, det går åt skogen."
Det var de som organiserade det.
Men de sa att de hade tappat kontrollen
och visste inte vad de skulle göra. Men jag hade ju ingen lösning.
Ingenting är värt att förlora livet för.
Jag tror inte på nåt annat.
Jag tror inte att det finns nån väg som är värd att bli skjuten för.
Det går bättre om ni åker vidare till en annan stad
eller till Kanada, eller var som helst.
Då har de inget att attackera och ingen att peka finger mot.
En festival låter bättre!
Sjung Hare Krishna eller nåt.
Men spring inte runt om det retar snutarna.
Och fundera inte på om det fungerar eller inte.
Allt fungerar om du tror på det.
Låt er inte trakasseras av polisen, och spela inte deras spel.
Min inställning till våld är att jag inte tror på det.
Vi har alla våldsamma tendenser. De kan kanaliseras.
Jag tror att våld föder våld.
Vilket bevisas av olika demonstrationer
som alltid slutar med att poliser och demonstranter slåss
eller att poliser slår ner demonstranter.
Marscher och plakat var okej på 30-talet när folk behövde bröd
för då hade det nån slags inverkan.
Men idag är folk vana vid krig och vana vid plakat vid demonstrationer.
Det finns många sätt att protestera på.
Den här sängprotesten är en av dem. Det passar kanske inte dig.
Men kom på nåt själv.
Vi försöker bara göra dig uppmärksam på
att det finns andra slags protester.
Om man gör…
Om man gör en ickevåldsam protest som den i Berkeley
och blir nedslagen
är det som att sitta vid havet
och hoppa i där det är som djupast.
Du valde det strömma vattnet
så du visste att det var farligt att simma där.
Så du drar dig tillbaka, funderar och gör nästa drag.
Gör inte samma drag igen, för då slår de dig igen.
Woodstock, Isle of Wight, alla ungdomens massmöten
är bara positiva, tycker jag.
För nu får alla veta…
Vi visar våra flaggor.
När man gör det är man inte ensam.
Man behöver inte vara några få kristna martyrer
för vi är många.
Och var inte rädd, för…
de vakar över dig, vem som än är där uppe, om du fortsätter.
Jag är helt positiv. När jag är negativ har jag Yoko
som är lika stark som jag, och det hjälper.
Det här är bara början.
Den här 60-talsbiten var bara en försmak.
60-talet var bara att vakna på morgonen.
Vi har inte kommit till middagen än.
Jag längtar efter det. Verkligen.
Jag är så glad att jag är här.
Det kommer att bli fantastiskt, och vi kommer att bli fler och fler.
Vad du än tänker
fru Trångsynt i South Birmingham på rostat bröd, så har du ingen chans.
För det första kommer du inte att vara där när vi leder showen
och för det andra kommer du att gilla det när du inte är så rädd för det.
Det kommer att bli underbart, det vet jag.
Vi blir ju alla deprimerade och nedstämda ibland
men när jag är nere, eller när John och Yoko är nere
så är Desmond glad, eller nån annan.
Det finns alltid nån som bär flaggan och slår på trumman.
Så de, vilka de nu är, har ingen chans.
För de kan inte besegra kärlek. För allt det gamla i religionen
som handlar om att kärleken är allsmäktig, är sant.
Och den biten klarar de inte. De står inte ut.
Vem som helst kan skriva
vad vår regering och vad den amerikanska regeringen
eller den ryska, kinesiska, vad de faktiskt försöker göra.
Vad de tror att de gör.
Jag vill gärna veta vad de tror att de gör.
Jag tycker att de är galna allihop.
Men jag blir väl inspärrad som galen för att jag säger det.
Det är så galet.
Johns solomusik började experimentellt
och sen släppte de lite ovanliga grejer…
på Apple…
eller Zapple, som var till för det riktigt experimentella.
Sen gjorde de ju Unfinished Music: Life with the Lions
Number Two tror jag.
På den fanns…
ljudet av hjärtslagen av det barn Yoko hade fått missfall med.
Det var ju såklart inte en poplåt…
och…
hennes skrik på skivan mottogs med hån.
En del av problemet var att Yoko, förutom att hon inte var popmusiker…
var kvinna.
Precis före feminismen.
Det var enkelt att avskriva henne.
Hon var asiat.
Så det var enkelt att vara rasist.
Och hon var äldre än John.
Så hon var på fel sida av 30-strecket.
Så det var enkelt att inte ta henne på allvar.
Det var en kvinna som var där, i rampljuset tillsammans med John.
Och hon hade uppenbarligen starkt inflytande på honom.
Men hon var så olik The Beatles värld
att allmänheten helt enkelt inte ens ville lyssna på henne.
De sa bara "icke-Beatle".
Därför har hon rykte om sig att ha splittrat The Beatles.
Varför deporteras du?
Det officiella skälet handlar om…
att vi har varit här för länge.
Det är skäl nog att kasta ut oss.
Det andra officiella skälet är att jag åkte dit för marijuana i England
och det verkliga skälet är att jag är en fredsälskare.
John, som var långt ifrån…
en gudom i USA:s regerings ögon, var persona non grata.
Richard Nixon var president.
J. Edgar Hoover var chef för FBI.
Det var människor som vi nu vet…
tog sig friheter…
med lagen.
Det är som att vara tillbaka i skolan.
Jag har alltid hamnat i bråk på nåt sätt.
Nu ska jag träffa rektorn.
Men den här gången kan de inte slå mig. De slår mig inte längre.
Varför har du hamnat i bråk hela livet?
Jag ser väl sån ut. Folk gillar inte mitt utseende.
Lärare blev alltid galna på det.
Är det för att du är mot etablissemanget?
Jag antar att det syns på mig, ja.
För en normal person…
hade ett uppehållstillstånd varit enkelt, men för John…
var det svårt.
Nixon var rädd att han skulle leda uppror
eller demonstrationer av ungdomar mot regeringen.
Blir ni deporterade, tror ni?
Jag vet inte. Det kanske bara är en process.
Vi måste in. Vi är sena.
Vi ses när vi kommer ut, om ni vill.
-Kan vi prata med er sen? -Vi har ett antal saker att ta hand om.
Myndigheterna ber mig att fatta beslut om
huruvida jag väljer min man eller mitt barn.
Det är en hemsk situation att vara i.
Sluta prata om att du ogillar kriget, för…
Nej, inget får hindra mig. Vare sig jag är här eller…
Det tog flera år för John att få ett permanent tillstånd.
Neil Sedaka skrev en låt om det här, "The Immigrant."
Det var oerhört stort stöd för honom från folket, innan han till slut vann.
Jag vill ta tillfället i akt att tacka alla ungdomar och fans
som skrev till sina senatorer
och allt det andra som har pågått under fem års tid
utan ersättning, bara ett leende.
Hyser du nåt agg mot alla Strom Thurmonds
och John Mitchells som gjorde detta?
Nej, tiden läker alla sår.
John såg New York City i ett romantiskt ljus.
Han älskade staden.
Han kunde gå var som helst utan att bli trakasserad.
Han hade hittat personlig lycka.
Han hade förtjänat det.
På ett sätt ska vi vara glada över
att han var hemmaman under fem år.
För det var de fem år…
som motsvarar en annan persons pensionering.
Han fick en chans att vara en vanlig människa.
Men ingen som har gjort ett så stort bidrag till mänskligheten förtjänar…
att berövas hela sin livslängd.
FAMILJEALBUM, 1992
Den före detta Beatlen John Lennon har skjutits till döds i New York.
Nyheten nådde oss strax efter halv fem i morse.
En fredens man, nedslagen av till synes meningslöst våld.
John Lennon fördes till akuten
på Roosevelt site, St. Luke's Roosevelt Hospital denna kväll
strax före klockan 23.
Han var död vid ankomsten.
Flera återupplivningsförsök gjordes på sjukhuset
inklusive transfusioner, operationer och andra ingrepp.
Men trots många läkares ansträngningar
och efter många insatser, kunde vi inte återuppliva mr Lennon.
Nån gång strax före klockan elva
anlände John Lennon och hans fru till The Dakota i en limousine.
De parkerade limousinen på trottoaren utanför The Dakota.
Det finns en uppfart de kunde ha kört in på
men det gjorde de inte nu.
De klev ur bilen, ur limousinen
och gick in i valvet på The Dakota.
Till höger i valvgången finns ett slags vestibul
som har en dörröppning i glas.
Den här personen, mr Chapman, gick upp bakom honom
och ropade "Mr Lennon"
när han nådde dörröppningen, och öppnade sedan, i stridsposition, eld.
Han tömde den 38-kalibriga pistol av modell Charter Arms han hade med sig
och sköt John Lennon.
Fem skottsår är inte ovanligt på New Yorks gator
men just en sån attack har denna tidiga morgon
fått miljontals människor i världen att känna sig personligt berörda.
Jämförelser med mordet på John Kennedy
är inte så konstiga, precis så som det var den där dagen år 1963.
Miljontals kommer att minnas exakt vad de gjorde
var de var, vem de var med
när de hörde att John Lennon var död.
Jag såg John Lennon stiga ur limousinen.
De gick in genom grinden, och sen…
Jag hörde fyra, eller fem skott. Ja…
Jag hörde en kvinna skrika. Det var Yoko. Hon skrek: "Hjälp mig!"
Han är inte död. Det är bara som du säger.
Läkaren har meddelat det.
Ja, men de säger bara det för att få folk att åka hem.
Han är inte död. John Lennon kan inte vara död.
Jag blev chockad. Hemska nyheter.
Vad spelade du in idag?
Jag lyssnade bara på grejer. Jag ville inte spela in nåt.
-Varför inte? -Jag hade ingen lust.
Jag hörde det tidigt på morgonen.
Jag fick ett samtal från New York vid sextiden.
Jag väcktes av det. Nån sa: "Vad tycker du om Johns död?"
Det är inget bra sätt att vakna på.
Det är ju förkrossande, jag ringde Paul direkt.
Jag sa: "Du har väl ingen lust att komma in, va?"
Han sa: "Jag kan inte stanna här. Är det okej om vi åker till studion?"
Så vi träffades i studion. Vi jobbade inte alls, vi bara pratade.
Det var det bästa sättet att hantera det på.
JAG ÄLSKAR DIG JOHN
Ett kräk dödade John Lennon.
Ett kräk som ville ha uppmärksamhet
och som hade funderat på att döda Johnny Carson.
The Tonight Shows programledare.
Jag tänker inte nämna hans namn, trots att vi alla känner till det
för de här krypen…
förtjänar inte att nämnas i samma andetag som deras offer.
LENNON LEVER
Vi måste förstå…
vilken jätte som togs ifrån oss av en sån pytteliten människa.
Fullständig förödelse.
Jag har aldrig upplevt nåt liknande i hela mitt liv.
Det är otroligt svårt.
Det var en hemsk upplevelse för mig, för Julian
för alla som stod John nära, för alla hans fans.
Det var en upplevelse jag aldrig kommer över
för jag återupplever den konstant, trots att jag inte var där.
En person jag älskade i så många år…
fick utstå en så fruktansvärd död.
Jag får en känsla av att du aldrig slutade älska John, eller hur?
Nej.
Det är ett jobbigt ämne…
och jag var inte med dig då.
Jag önskar att jag hade fått berätta det.
Kan du berätta… Vad upplevde du
när du hörde att din pappa hade dött?
Det går inte att förklara. Man kan inte… Det är…
Det är för mycket, men jag kände att jag var tvungen att säga…
Jag menar, vara stark.
Du hade ju känt honom mer än jag, längre.
Jag ville bespara dig det, du vet.
Du känner ingen bitterhet eller hat kring det, va?
Tja, jag…
-Mot han som gjorde det? -Ja, hela händelsen…
Det är klart att jag hade en del ilska instängd inom mig.
Men det fanns inget jag kunde göra åt det.
Det var…det var naturligtvis en chock.
För mord var nåt som vid den tiden inte hade…
handlat om såna människor.
Det var alltid presidenter och ledare, och såna.
Jag hade inte trott att en popstjärna
var viktig nog att döda.
Det är hemskt.
Jag tycker inte att nån är viktig nog att döda.
Det är så meningslöst. Ett vidrigt, motbjudande brott.
Och väldigt irriterande ur ett konstnärligt perspektiv.
För albumet han marknadsförde, Double Fantasy
var bevis för att han fortfarande kunde.
Han började om, det var en bra popskiva, "Woman"
var en underbar skiva, "Beautiful Boy", väldigt rörande.
"Watching The Wheels", en väldigt klarsynt
studie i hur det var att ta ett steg tillbaka från berömdheten.
Så han hade mer bra musik inom sig.
Han hade mer liv i sig också, som han var värd.
Det hade han förtjänat.
Du har berättat historien om när du var i USA
två år innan din pappa dog, om fjädern.
Kan du berätta mer om det?
Inte direkt. Han sa bara att om han skulle dö en dag
och det skulle finnas nåt sätt att kommunicera med mig
så skulle han låta en vit fjäder sväva över rummet.
Inte ner, utan tvärs över.
Så jag har haft ögonen öppna.
Men om man tittar för mycket så ser man det nog inte.
Om det händer så händer det.
Tror du på livet efter döden?
Ja, jag tror att det är nåt som händer.
När han hade mördats…
och så många hade hyllat honom…
var det en som gav mig tårar i ögonen.
Det var apoteket runt hörnet från The Dakota
som hade en bild av honom i fönstret.
Under stod det: "Vi glömmer aldrig vår käre John Lennon."
Det var som… en hedersbetygelse från området.
Det var grannskapet som sa:
"Tack för att du var dig själv."
HELA VÄRLDEN ÄR SÄKER, JOHN LENNON
TACK FÖR MUSIKEN OCH DITT GENI
Han lever fortfarande i allra högsta grad, i folks minnen.
Hans ord och hans musik växer fortfarande i människor…
och skänker visdom till världen.
Och jag är bara…
Om nåt får jag skörda frukterna av det
på så sätt att jag kanske överskuggas…
Vissa tror att jag överskuggas.
Men jag sitter i skuggan av ett vackert träd.
Och trädet skyddar mig.
Vi har kärlekens gåva, du vet. Kärlek är som…
en vacker växt.
Man kan inte bara stoppa den i ett skåp
eller tro att den ska klara sig själv.
Det är till Desmond.
Man måste vattna den.
Man måste se efter den…
Men måste vattna kärlek, och ta hand om den
och hålla flugorna borta.
Se till att den mår bra och ge den näring.
En relation mellan två personer är början.
Om vi två klarar det kanske vi klarar det med er också.
Och från oss fyra, kan vi klara det med nästa fyra personer.