Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Първият ден от лятото е морето.
Последният - луната.
Хайде.
Константинос, дай ми малко.
Нали каза, че не си гладна? Как изведнъж огладня?
- Нарочно ли го правиш? - Ти го правиш нарочно.
- Всичко ли ще изядеш сам? - Да. Проблем ли има?
Яж си го, добре.
И всичко това ще го изядеш сам?
- Хайде, дай ми малко. - Чакай.
- Искаш ли? - Да.
Ще ми дадеш ли?
- Само хапка? - Хайде, дай ми.
- Ще си отчупиш с ръка, нали? - Да, с ръка.
- И ще е малка хапка? - Да.
- Ще взема половината. - Само хапка.
- Няма само хапка! Стига. - Или нищо.
Добре, само една хапка.
- Толкова. - Само хапка.
Така доволен ли си?
Задръж си го.
Малко ми се гади от това.
- Много е гадно. - Да.
Отвратително.
- Ще го изплюем ли? - Искаш ли?
Сигурна ли си?
Къде да го изплюем?
Срамота е да го изплюваме.
- Плува като лайно, нали? - Млъквай, тъпачке.
Здравейте!
Целувки!
Забавлявайте се!
- Той ни снима. - Разбира се, че ще ни снима.
Константинос!
Хайде, идвай!
Добре, хвърляй пръчката и да ходим.
Ти отивай.
- Да отидем да помогнем с нещата. - Аз не мога.
- Хайде! - Константинос, боли ме ръката.
- Добре. - Наистина! Спала съм на нея.
Хайде, бързо!
- Взе ли ги? Занеси ги вътре! - Да. Къде вътре?
Исках да кажа на палубата.
- Не ги оставяй да се въргалят! - Няма.
- Константинос... - Хайде.
- Не съм си взела водата. - Наистина ли?
Хайде. Вземи си гащичките, преди да съм ги хвърлил в морето.
- Татко? - Да.
Какво правиш?
Търся си... Загубил съм тъпите ключове.
- За вкъщи ли? - За яхтата.
Гърбът ми.
Трябва да ги намерим, ако ще плаваме.
Елса, направи ми една услуга.
Погледни под седалките. Ти си мъничка, аз не стигам.
- Татко? Има милост. - Прекрасно!
Красавицата ми.
Хайде!
Не бързай толкова! Има още за носене. Ела тук.
- Хайде, хайде. - Какво правиш?!
Тръгвай.
- Какво? - Хубаво ли е?
- Хубаво е. - Хубаво ли е?
- Хубаво е! - Това е.
Какво прави той?
- Дреме на слънце. - Какво?
- Спи на слънце! - Събуди го!
Динтино?
Ела на щурвала, принцесо!
- Идвай! - После.
- Хайде, идвай! Какво каза? - Каза "после"!
Какво "после"? Няма "после"! Сега. Елса ще кара после.
- Тогава след Елса. - Ти губиш.
Ела, човече! Ела и се учи.
Моят син, моята гордост.
По-леко, ще ме задавиш!
Тате, скучно ми е.
Какво ядеш?
Даже не си и помисляй, че ще ядеш и ти.
Геврек! Гнусотия!
Колко обичам
моята красива яхта,
облачетата
и морето.
Колко обичам
вълничките,
разбиващи се в рейлинга.
Малките цикади
свирят,
докато седя
в прибоя на пясъка.
Чайките
летят над морето.
Казват, че ме обичат.
Не искам
краят да идва
на това лято.
Не искам
да ме оставяш
сам като петел.
Хайде. Да не си бременна?
Красива си. Такова красиво лице.
Недей!
Гнусна си! Гадост!
Не повръщай в яхтата. Всичко омаза.
Константинос.
Татко?!
Какво направи?
- Недей. Стига. - Ще ти прави компания.
- Не ми е добре. - Знам, скъпа. Знам. Хайде.
- Гади ми се. - Знам, миличка.
- Хайде. Знам. - Не мога повече.
Знам и ти съчувствам.
Какво? Ами ако ме перне в окото с някое пипало...
Скачай, писна ми от хленченето ти.
- Не ме бутай. Ще скоча. - Хайде, хайде.
Това е.
- Хайде, вониш! Хайде. - Страх ме е.
Вониш на повръщано. Скачай.
Спокойно. Нищо няма да ти стане.
- Добре, скачам. - Скачай и плувай като делфин.
- Хайде. - Добре.
- Хайде, с теб сме. - Гмуркай се!
- Татко! - Чакай! Остави я.
- Хайде, мила, хайде. - Скачам.
- Не ми е за първи път. - Хайде.
- Брой ми. - Три, две, едно.
Да! Да!
Това беше.
Да? Да?
Ще ме удавиш, Константинос!
Мислиш ли, че сме го изпуснали?
Колко е часът?
- Не знам. Нямаме телефони. - Вярно.
За какво го правим това? Тъпотия.
- Мислиш ли, че сме го изпуснали? - Стига си ме питал.
Там има една жена.
Сигурно и тя чака.
Мислиш ли, че спирката е там, а не тук?
Добре, момиче.
Извинете.
Госпожо, може ли да ви попитам нещо?
- Много хубава рокля. - Благодаря. Харесва ли ти?
- Много. - Благодаря.
И много ви отива.
- Извинете. - Много мило!
Имам много такива рокли. Харесват ми.
Имате ли някоя като за мен?
За теб ли? Не знам. Може и да имам.
Ще видя.
Казват ми, че синьо и зелено много ми отиват.
- Да знаете. - Сигурно имам и зелено, и синьо.
Но не знам дали съм ги взела със себе си.
Извинете, забравих да ви питам каквото щях да ви питам.
- Тук ли е спирката? - Каква спирка?
Не знам, нямам представа.
- Не чакате ли автобуса? - Да чакам ли?
Не знам какво чакам. Не знам какво ме очаква.
- Днес няма автобус. - Няма ли?
- Защо? Да не сме го изпуснали? - Шофьорът е болен.
Сигурно е ял нещо вчера.
Болен е и затова днес няма автобус.
Сега как ще стигнем до магазините?
- Има ли таксита наблизо? - За какво ви е такси?
Разходете се по този път.
- Нямаме пари за такси. - А, да.
Чуйте ме, нищо не е. Само 15 минути разходка.
Всеки ден я вървя, не вземам автобуса.
Аз ходя. А вие сте млади.
Хайде да вървим.
Даже не каза "довиждане".
- Чао. - Чао.
Лятото е тук.
Морето е така синьо.
Пясъкът, вълните.
А аз ще те целувам.
Лято е и ти си с мен
по пясъка на плажа.
Лято е и аз съм в прегръдките ти и те целувам.
Кой знае дали някога ще се разделим. Кога ще дойдат дъждът и вятърът?
Пак ще бъде лято в нашите души и в нашите сърца.
Остаряла си.
Какви ги говориш? Какво ти излиза от устата?
Стара си и сбръчкана.
- Така правят хората, остаряват. - Не и аз.
И ти си остарял. Не си млад вече.
Много съм млад даже.
- Сигурно си на над 60 години. - Искаш да кажеш над 50 години.
Махай се оттук. Ще стана на 50 г. след няколко години.
- Само 50 ли? - Стига.
Престани.
Може ли да те прегърна?
- Да ме прегърнеш? - Може ли да ти дам прегръдка?
Забрави. Достатъчно си ме прегръщала.
Добре, както кажеш.
- С яхта ли си? Къде сте отседнали? - Какво те интересува?
Леле! Какъв мъжага! Може ли въобще да говорим?
- Аз? - Не си се променил.
- Лошо ли е? - Още дразниш.
- Защо да се променям? - Какво?
Защо да се променям?
Не трябва ли да се променяме?
- Не, идеални сме си. - Никой не е идеален.
- Аз съм идеален. - Не си.
- Ти промени ли се? - Какво?
Ти промени ли се? Не чуваш. Сигурно е от възрастта.
Млъквай!
Да. Обичам да мисля, че е така. Че съм се променила към добро.
Ти ще ми кажеш. После.
- Кога? Няма после. - Какво искаш да кажеш?
Не приемай после за даденост.
Не искаш ли да седнем тук?
- Не мога, зает съм. - Не си ли на почивка?
Какво значи това? Да не мислиш, че акам пари?
Шегуваш ли се? Нали уж се разбрахме за това?
- Не го приемай за даденост. - Какво имаш предвид?
Искаш нещо да ти докажа ли?
Нямам време за теб. Трябва да взема червеи.
- Какви червеи, лунатик такъв? - Едни огромни червеи.
- Гадост! - "Гадост" ще кажеш.
- Обичаше да ядеш риба, обаче. - За рибата ли ти трябват?
Как иначе да ловя риба без червеи?
- Затова ли си толкова зает? - Не е твоя работа.
- Живи ли са тези червеи? - Живи и мърдат.
- Знаеш ги тези червеи. - Моля?
- Добре ги знаеш. - Какво знам аз за червеи?
Знаеш ги, и още как. Добре ги знаеш тези червеи.
- Торни червеи. - Гадост, татко!
- Казват се торни червеи. - Защо "гадост"?
- Мразя думата тор. Червеите са гнус. - Торен червей или листак.
- Две имена ли имат? - Да.
Какво ли е да си червей и да приличаш на пишка?
- И да ти казват листак. - Листак с пишка.
За какво говориш? Не разбирам.
Ще ме оставиш тук, за да ходиш за червеи? За тъпа ли ме имаш?
Познай.
Така ли се отнасяш с мен?
Само говориш.
Какво?
Въобще ли не си пораснал?
На порастване ли ще ме учиш?
Искаш да се скараме ли? Това ли искаш?
- Хайде, кажи го. - Какво да кажа?
Тук, на улицата, след всички тези години?
Дай да седнем някъде и да пием кафе!
Нямаме за какво да си говорим или да пием.
Само ми кажи кога искаш да ги видиш.
- Шегуваш ли се? - Защо?
Не било даденост, а питаш кога искам да ги видя.
Вземи решение! Да ме измъчваш ли искаш?
- Добре, ти решаваш. - Пълен извратеняк ли си?
- Хайде, кажи ми. - Какво да ти кажа? Не знам.
Не си го представях така.
Те искат ли? Къде са?
Лазиш ми по нервите. Не мога да мисля!
Хубаво, добре.
- Каза ли им, че съм тук? - Какво те интересува?
Не си им казал, нали? Не знаят ли?
Какво те интересува какво правя или казвам?
Откъде си сигурен, че искат да ме видят?
- Няма значение искат ли. - Как така?
Аз знам какво искат.
Ти ли ще ми кажеш какво искат децата ми?
Кажи ми, нямам целия ден пред себе си.
- Ако не искаш, няма проблем. - Не искам така. Ядосах се.
- Добре, като не искаш, чао. - Чакай. Дай ми време да си помисля!
- Хайде, казвай! - Дай ми секунда да си помисля.
Не е лесно решение.
Досега трябваше да си решила. Какво чакаш?
Луд ли си, а?
Много си груб!
Не знам. Утре следобед?
Мен ли питаш?
Ще ме подлудиш! Какво искаш да кажа?
Лазиш ми по нервите! Побъркваш ме!
- Ще ти оскубя миглите! - Успокой се.
На нищо ме направи! И сега ми казваш да се успокоя.
Както и да е. Утре следобед, значи.
Гледай да дойдеш.
Иначе никога няма да видиш мен или децата. Разбра ли?
- Само това ли ще кажеш? - Да. Чао. Утре, тук.
- Тук ли ще се видим? - Да, тук.
Всъщност... Забравих.
- Имаш ли лаптоп? - Да.
- Вземи това и... - Какво е това?
- Разгледай и... - Това те ли са? На видео?
- И ако си добро момиче... - Хайде пак!
И ако си добро момиче, ще ги видиш и на живо.
Мъчно ми е за тях.
Елса, слънцето залязва. Рибите ще си легнат да спят.
Да видим дали ще хванем нещо.
Константинос! Ела тук. Всички помагаме.
- Не искам. - Нямаш ли ръце?
Няма начин.
Ако не режеш червеи пишки, няма да ядеш риба.
Не ловя такива пишки.
Какво гледаш стръвта? Пускай я.
Елса? Пускай я, това е червей. Какво толкова му гледаш?
Радвам се, че те видях. Ана.
- Гнусно. - Режи и мълчи.
Иначе няма да ядеш.
- Не мога. - Режи!
Божичко! Не мога.
- Татко, мисля, че клъвна. - Тегли.
- Помогни ми. Не знам как. - Държиш и изтегляш.
- Не, ти го направи. Не знам как. - Няма да има какво да ядем.
Татко! Ще избяга!
Много е лесно, мила. Просто изтегляш.
Не така, леко. Леко, малката, леко.
- Дай, ще ти покажа. - Добре, вземи.
Виждаш ли? Така, леко. Леко.
Рибата иска спокойни движения. Не като твоите.
Рибката не трябва да усети, че си я хванала.
Иначе ще захапе пишката и ще отплува. Хайде.
Точно както ти показах. Тегли, така.
- Тегли, тегли! - Тегля.
- Тегли! - Тегля!
- Ето я. - Браво, Елса. Истинска рибарка.
- Ето я. - Издърпай я и да я ядем.
Това ли ще ядем?
- Какво очакваш? Крокодил ли? - Няма да стигне за всички.
- Да я хвърля ли обратно? - Луда ли си? Не хвърляй храна.
Жива е, за каква храна говориш?
Мъртва е.
- Какво? - Хванала си мъртва риба.
- Какво говориш? - Да, мъртва е.
Не съм виждал такова нещо. Мъртва е.
Какво ти казах?
Да. Убила си я.
- Аз ли? - Да. Убила си я преждевременно.
- Извади куката. - Не мога. Ти я извади. Мъртва е.
Мъртва е... Дай я тук.
Малкото й сърчице не е понесло тегленето и е умряла.
- Бедничката. - Да.
Добро утро! Добро утро!
Трябва ти инерция.
- Нищо няма да ти стане. - Като рокфор ли е?
- Нищо няма да ти стане. - Лъжеш ли ме?
Хайде да хапнем традиционна кухня от Лефкада.
- Тук сме на тази историческа... - Детска площадка.
О, боже...
- Разкажи ни за тях. - Такива са децата на квартала.
Не са млади. Родили са се 50-годишни.
Сега разбрах какво каза.
Нормалната им възраст е две години.
Прекрасен си на камерата.
Ти си... Трябва да заснемем музикален клип.
- И ще пеем. - Да.
- Гащичките! - Не, не са гащичките.
Вземи ги и да ходим.
Гадна работа.
Виж колко е малка.
- Жалко за червеите пишки. - Не ми се яде.
Мога да мисля само за това как ще спя.
Как ще спим?
Искам отпред.
- Искаш отпред ли? - Няма начин да спя отзад.
Какво искаш, обаче, е много различно от какво ще се случи.
Константинос, не мога. Имам клаустрофобия.
Добре, хайде да го обсъдим.
Вчера не те ли помолих да спя отпред и ти не ми ли каза "да"?
- Не съм казвала "да". - Пълна заблуда.
Вчера нали ти казах,
че искам отпред, а ти каза "да, разбира се"?
"Разбира се" ли? Кого заблуждаваш?
- Какво правиш... - Казваш нещо и не помниш.
Много си жалък.
- Така ли? Лъжец ли съм? - Кога съм казала "да"?
- Така ли се случи? - Миличка.
Няма начин да спиш отпред.
Така ли? Леглото отзад ми е много малко.
- Не ми пука. - Моля?
Не е мой избор да съм дребна и да имам клаустрофобия.
- Откога имаш клаустрофобия? - Ниска съм.
Имаш ли удостоверение от лекар за клаустрофобията?
И лекар ли ми трябва?
- За първи път чувам. - Татко!
Познавам те от години, никога не си имала клаустрофобия.
- Откъде я измисли сега? - Аз ще спря отпред. Точка.
- Няма, скъпа! - Татко, кажи му нещо!
- Не ми се говори. - Имам клаустрофобия!
Константинос, не бъди такъв женчо. Хайде.
Радвай се, че имаш легло.
Така ли? Мога да спя и в тоалетната, няма проблем.
Знаеш ли аз как спях, докато бях млад и работех? Успокой се.
- Яж да не изстине. - Ти яж.
Всички се успокойте. Или друг път няма да ви вземам с яхтата.
Забравете за яхтата и ваканциите с татко.
Сега заплашва ли ни?
О, така ли? Лошо ли си прекарвате.
Добре.
Не, татко. Чудесно си прекарваме. Спагетите ти са чудесни.
Мамка му!
Аз, рибарят, да ям спагети.
За теб има и риба. Ние ядем само спагети.
Ето, синко. Вземи.
- Хапни малко риба. - Не, благодаря.
Какво хленчиш тогава? Хайде.
- Отвори уста. - Не, ти я изяж.
- Самолетче? - Остави го, не иска.
Курва.
Боклук.
Пачавра.
Ще те намерят мъртва. Разбра ли, кучко?
Константинос, чуй това.
Чу ли как се протягам? Цялата се събирам тук.
Браво на теб, тъпа курва.
- Е? - Хайде, заспивай.
Това е последният ти ден, кучко.
Приготви се да умреш. Обичам те.
И аз те обичам!
Обичам те, бебче.
Лека клаустрофобична нощ.
Тъпа курва!
- Здравей. - Здрасти.
Как се казваш?
Добър ден!
Германка ли си?
Сама ли си тук?
Хубаво си играеш.
Много хубава... Какво е това?
- Играчка. - Играчка.
Как се казваш?
Моля?
Йоли? Много хубаво!
Хубаво име.
На колко годинки си?
На пет?
Миличка, не прави така.
Недей, недей!
Недей, Йоли!
- Недей, миличка. - Смееш ли се?
В лицето.
- Не я ли виждаш там. - Не.
Не е ли някоя от дамите, седнали там?
- Не. - Добре.
- Какво става? - Не знам.
Хей, слушай.
- Виждаш ли майка си някъде? - Не.
Никъде ли?
- Какво искаш? - Да ги обуя.
Стъпи тук.
Добре. А сега ги сложи.
Браво!
Обикновено си вземам сладолед
с шоколадова глазура и бисквитки, но не виждам такъв.
- Просто си вземи някакъв. - Не, искам от моите.
- Взимай този и да приключваме! - Този не ми харесва. Какво искаш?
Какво ще правим?
Не ме изнервяй.
Ракета ли да си взема или този с бисквитките?
- Сериозно ли? - Какво искаш да направя?
Сега ли е моментът да правиш това?
Какво ти става, момиче?
Какво?
Не знам.
Как така не знаеш?
Ами не знам.
Къде беше? На разходка ли?
Станахме ти скучни и отиде да се разходиш ли?
- Прегръдка! Прегръдка! - Мама не може да ме вдига.
Мама не може, но аз съм по-силна от мама.
- Здравей. Константинос. - Здравей. Приятно ми е.
Намерихме я тук. Седеше и ни гледаше.
Сама ли дойде до плажа?
В морето ли искаше да влезеш? Или да се печеш?
- Спим там. - Е, добре.
- На татко е, не е наша. - Хубава е.
Като говорим за вълка.
- Това баща ви ли е? - Да, онзи в надуваемата лодка.
Гребе, защото не му се дават пари за бензин.
Йоли, виждаш ли господина в лодката?
Това е баща им. Виждаш ли как гребе?
- Бесен е. - Бесен ли?
Винаги е бесен за нещо.
Какво казва?
Ще дойде тук след няколко часа.
- Изглежда като щастлив човек. - Да, да, много щастлив.
Татко е сладък.
Мамка му и ад!
Дай торбата.
Хвана ли риба, или пак ще ядем спагети?
- Остави ме на мира. - Добре, само се шегувах.
- Качвай се на лодката и мълчи. - Къде?
- Хайде! - Татко, пълни се с вода.
- Изпуска въздух. - Изпуска въздух ли?
- Да не потънем? - Сигурно е пробита. Не знам.
Хайде, качвай се.
Моят татко!
Татко е рибар.
Рибарите хващат риба. Не ядат само спагети.
Взехме ли вода? Добре. Мамка му.
Дейзи.
Реагира.
- Изгаси лампата. - Какво има, любов?
- Отвори уста. - Не е гладна.
Изкарайте си хубаво лято.
Разкарай си ноктите.
Прибери продуктите, преди да се развалят!
- Плодовете? - Не ме карай да повтарям.
- Излизаш ли? - Да, защо?
Къде отиваш?
- Да купя стръв. - Лъжеш.
Още стръв ли?
- Какво искаш? - Нищо, само питам.
- Прибери си ноктите. - Още ли е жива?
Голям сърдитко.
Дръж. Дръж това.
- Чуваш ли нещо? - Какво?
- Чуваш ли нещо? - Не.
Аз чувам.
Ахой! Елате тук!
- Как? - Баща ни ще ви докара.
Как? Ще го чакаме да се върне ли?
Баща ни ще ви докара!
- Сега да го чакат ли? - Да, права си.
- Ахой! Елате утре! - Добре!
Татко ще ви докара утре.
Добре!
Открих един трик.
- Получава се. - Изплакни ми очите.
Стисни торбата.
Стисни я.
Хайде.
- Хайде, госпожице. - Благодаря.
Опа.
Качваш ли се, или първо аз?
Кажи.
Добре? Нещо друго?
- Много ви благодаря. - Чао, татко.
Наслука!
- Какво? - Сериозно ли?
Полудя ли? Нарочно ли го направи?
Какво съм направила?
- Стара е. - Тя е стара дама.
- Малката бабичка. - Голямата малка бабичка.
Имаме я от бебе. Обикновено порастват, но тази е джудже.
Дейзи няма да стане по-голяма. Винаги ще прилича на бебе.
Здравей, Дейзи.
Много е хубава.
Голямо момиче си ти!
- Татко. - Това беше грубо.
- Кой е татко? - Този, който ви докара тук.
Г-н Бабис, който ни докара с лодката.
- Горещо ли й е? - Да.
Дейзи е най-хубавата пенсионирана костенурка.
- На колко години е? - На колкото сме и ние.
- Това ли? - Не, октопода.
- Къде? - На носа.
- Само искаш да съм грозен. - Не. Дай на мен.
- Няма да се задържи. - Харесва ли ти?
- Да. - Добре ли изглеждам?
Покажи на нея.
Виж какъв нос имам!
Не го махай, хубав е.
Добре, ще го оставя.
Тази ръка се получава по-добре.
Да повторим ли лака на другата?
- Не. - Не?
Ще лакираш ли твоите?
- Ще лакирам Константинос. - Наистина ли?
- Не, няма. - Не, ти.
- Може би. - Не мърдай, Йоли.
- Дай заедно. - Хайде да те лакирам.
Не искам. Той ще ме убие.
- Спокойно. - Друг път.
Нищо няма да ти направи татко.
Ще ми изтръгне пръстите един по един.
Сега духай. Духай.
Обърни.
- Сега е негов ред. - Изчакай да изсъхне.
Ще лакираш ли и него?
По-късно, когато поиска. Не можем да го принуждаваме.
Сега.
Идеално.
- Да лакираме ли и другата ръка? - Да.
Чакай малко. Духни на тази, да изсъхне.
Добре изглеждаш.
- Много си сложила. - Какво му направи, Йоли?
Спуках един!
Виж колко са много!
Отлитат към брега.
Вятърът ги отнася.
В лицето ли ти влизат?
Искам да ги правим вътре.
Ако ги правим вътре, няма да излитат към небето.
А сега излитат към небето.
Видя ли я?
Да, там е! Всички бягайте натам!
Мамка ти!
Шибана работа!
Мамка ти!
Мамка ти! И трите ли?!
Три, копеле! И трите ли трябваше да отнесеш?
Да го духаш!
- Ухапа ли ме? - Да.
- Може ли да го почешеш? - Да.
- Чеша, чеша, чеша. - Зачервено е.
- Не го стигам. - Тук е.
- Почеши ме. - Пак ли?
Зачервено е.
Какво ще вечеряме?
После ще си говоря с теб.
Готов ли си?
- Изчисти ли вътре? - Да.
Браво, Константинос.
Отивай да си почиваш.
Виж как изглеждат ноктите ти, когато работиш?
А като ги лакираш...
- Така е по-добре, нали? - Може ли да ям?
Разбира се, че можеш. Кой съм аз да те спирам?
- Махнал си лака ли? - Да, реших, че не ми харесва.
Защо? Стоеше ти добре.
- Наистина ли? - Да, любов, разбира се.
- Кога го махна? - Снощи.
Как?
Изстъргах го.
Защо?
- Забрави си лака за нокти на яхтата. - Няма проблем, задръж го.
- Ела по-късно и ще ти го дам. - Не, задръж го. Имам много.
Добре, благодаря.
За първи път ли идвате тук?
Не.
Идвахме като малки с мама и татко.
- О, хубаво. С яхтата ли? - Да.
Глупости! Бяхме големи, когато започнахме да идваме тук с яхтата.
- Мама си беше тръгнала. - Няма ли да кажеш къде?
Майка ни ни напусна.
- Излезе да купи цигари. - А, хубаво.
Няма проблем, преодоляхме го.
- Как се преодолява такова нещо? - Лесно.
Честно.
- Цигарите довършиха майка ми. - Какво?
- Наистина ли? Умряла ли е? - Да, но бях много малка.
Бях по-малка от Йоли.
Добре.
Не разбирах много. Мислех, че е изчезнала.
Че е избягала ли? Като нашата?
Не, просто не знаех какво е смъртта.
Мислех, че сестрите са намерили леглото й празно в болницата.
Мислех, че като умреш, просто изчезваш.
Добре...
- Какво е това? - Щуро е, нали?
Това е счупена черупка.
Кралска черупка.
- Намерих още едно камъче. - Дай да видя. Какъв цвят е?
- Бяло. - Бяло ли?
Това е зелено.
Светлозелено е, а не зелено. Рядко е като сините.
- Танцът на лунния камък. - Йоли!
Трябва да направим танца на лунния камък.
Но не искам с теб.
Добре, ще го направим. Следвай ни, ако искаш.
Ако не искаш, седни и ни гледай.
Едно, две, три...
Аз съм Йоли. Мама е балерина. Тя е най-добрата танцьорка на света.
Мама е балерина. Аз съм Йоли. Мама танцува.
Тя е най-добрата танцьорка на света.
Какво ще ядем днес, ако не изядем раците?
- Отвори го повече. - Защо?
Горещо ми е.
Не трябва да ям това, но не съм ял цял ден.
Колко е часът?
Татко защо не е дошъл още? Ще му се обадиш ли?
Татко?
Не ходи ли за риба?
Защо не дойде вчера на бързите лодки?
Да не ни забрави?
Чакахме те.
Татко?
Днес ще отидем ли?
Боли ме главата.
Да не си слънчасал?
Да.
И морето ме изтощи.
При звездите. В морето.
Все пак къде се крият рибите?
Обширно море без риба в търбуха си.
Само вълни. Море и сол.
Сол.
Изсъхва и започва да те сърби тялото и мозъка.
Бях за риба.
И чувах само
звука на цикадите.
- Не мога да повярвам, че не хващаш. - Е, не хващам.
- Как така? - Не хващам, какво да направя?
Ти си сериозен рибар. Как така не хващаш нищо?
Какво да ти кажа, не знам.
Носил си цели кофи пълни с риба.
Какво искаш сега? Сол в раната ли ми сипваш?
Не, само казвам. Беше добър в риболова. Всичко ли опита?
Всеки ден, всяка сутрин от зори на лодката.
Излизам в морето за риба.
Казваш си, че трябва да има риба.
Но виждам само море и облаци. Никъде никаква риба.
Само цикади.
Рибата бяга.
Крие се в морето, дълбоко в търбуха му.
Съжалявам, скъпи.
С часове съм ги умолявал. Но нито една не даде да я хвана.
Миличък, късаш ми сърцето.
Никоя не пожела червеите пишки.
Мразя ги.
Не говори така.
Много ги мразя.
Ти обичаш риболова. Винаги си го обичал.
Мразя рибите.
Празните им очи. Люспите им. Перките.
Триъгълните им опашки. Хрилете и коремите им.
Вонливите им вътрешности.
Сякаш те вече не съществуват. Сякаш не ме обичат.
Сякаш съм невидим за тях. И грозен.
Съжалявам ги и се страхувам от тях.
Страхувам се от тях. Виждала ли си мъж да се страхува от риба?
Не те е страх от тях. Обичаш ги и търсиш вниманието им.
Сега просто не го получаваш.
Обичаш ги много и те те обичат.
Но не искаш да го покажеш.
Не. За мен няма нищо вече.
Държиш го в себе си, за да не изглеждаш мекушав
и да не покажеш колко обичаш. Упорит си.
Не искам да живея в свят, в който вече няма риба.
Има много риба в морето.
Не слушаш ли какво казвам?
Разбира се, че те слушам. Ти мен не слушаш. Аз те слушам.
Липсваш им. Мисля, че искат да те видят.
Питай ги, ако кажат "да", ще дойда.
Но не тук.
На някое щастливо място. Лятно. Където сме ходили през ваканциите.
- Не остана време. - Съжалявам, ако съм те разстроила.
Остана само лятото.
Лятото ни погълна.
Мисля, че онзи следобед хванах последната риба на земята.
Другаде ли гледаш?
Другаде?
Другаде.
Нагоре. Към космоса.
Към звездите.
Ще отида за риба сред звездите.
Там са се скрили шибаните риби.
Извинявайте.
Извинете. Здравейте.
- Наред ли е всичко? - Да, защо?
- Искате ли нещо? - Моля?
От доста време зяпате жена ми.
Може би искате нещо и мога да ви помогна.
Не, не гледам жена ви.
Гледам харпуна под онова дърво.
- Ваш ли е? - Да, мой е.
- Значи сте харпунджия? - От малък. Обсебен съм.
Чакайте да го взема.
Виж.
- Лудница, а? - Добре ли е?
Как няма да е лудница?
- Ловя на въдица, със стръв. - Стига, човече!
- Мисля да мина на харпун. - Хубаво!
- Димитрис. А ти? - Бабис.
- Приятно ми е. - И на мен. Откъде си?
- От Ливадия. - Там ли живееш?
Да. Познаваш ли някого от там?
- Какво е това? Миди ли? - Да, налових малко миди.
Без риба?
Само риба, човече. Но понякога излизам за миди.
Ти хвана ли нещо?
Да. Няколко големи риби сутринта.
- Наистина ли? Големи ли? - Морски каракуди, платики, ципури.
Браво.
Какво правиш тук? Запозна ли се с г-н Бабис?
- Познаваш ли го? - Да. Изцапана ли съм с шоколад?
Ела, прасенце такова.
- Все ще се омажеш. - Баща ми.
- Да. А това майка ти ли е? - Мащехата ми.
- Мащехата, разбирам. - Тази на хавлията.
- Да, да. - Вие откъде се познавате?
Г-н Бабис е на почивка с яхтата си и децата.
- Те са на другия плаж. - Да, на Неорио, натам.
А децата му намериха Йоли.
- Наистина? Твоите деца ли? - Какво са направили?
Светът е малък!
А аз се чудех този перверзник защо заглежда жена ми?
Какво са направили моите, че не знам?
- Не ти ли казаха? - Не, нищо.
Преди няколко дни загубихме сестричката ми.
Погледнеш ли настрани, и изчезва.
Твоите деца я намериха и се грижеха за нея.
- Аз чак по-късно разбрах. - Така се запознахме.
- Но всичко е наред. - Нямах представа.
Е, вече се заинтригувах.
Най-накрая да срещна рибар след цял месец тук.
А и децата ти с Йоли. Кой знае къде щеше да се озове.
- На границата! - Йоли ти е сестричка ли?
- Да, тя ми е полусестра. - Разбирам.
Щях да се закълна, че си й майка.
Няма начин.
Ти ли си отговорният човек в семейството?
А как е яхтата? Достатъчно голяма ли е?
Има ли място за всички ви?
- Ела и ще ти покажа. - Добре, ще дойда.
Елате след риболова. Ще ви направя вечеря.
- Добре, разбира се. - Хайде.
Вечеря ли ще ни правиш? Стига, не така.
- Да го направим. - Обичате ли риба?
- Да. - Той обожава риба.
- А ти обичаш ли? - Да, но не изпадам във възторг.
Йоли е тази, която мрази риба.
- Жалко. - Готвя идеално риба.
- Аз също. - Не, моята е превъзходна.
Потекоха ми лигите. Не мога да откажа.
- Днес ли я налови? - Хвана ли нещо най-накрая?
Да.
- Този господин също е рибар. - Да, ще излезем заедно за риба.
Добре, аз ще поплувам.
Добре, пази се.
Както и да е, човече... Поздравявам те за куража.
- Защо? - Въдицата изисква много търпение.
Трябва да си много търпелив.
Иска търпение, но и много късмет.
Аз не съм търпелив, искам си приключението.
Гмуркам се сред зверовете...
Зърна ли нещо по мой вкус, няма как да ми се изплъзне.
- Стрелям го, готвя го, и това е. - Чудесно.
- Разбираш ме, нали? - Определено.
Обсебен съм. Нямам избор. Това е целият ми живот.
Мисля за това ден и нощ. Ходя за риба и през зимата.
- Чудесно, Димитрис. - Да, Бабис. Приятно ми беше.
- И на мен. - Хайде, до после.
Дадено. С търпение, малко късмет и правилната стръв
можеш да хванеш която риба искаш, не само тази пред очите ти.
А ти каква стръв използваш?
Бях излязъл за риба.
Чувах само звука на цикадите.
Цикадите не пеят, те пищят.
Крещят на жегата да се укроти.
Цикади, дирижирани от лятото.
От лудостта на лятото.
Цикади навсякъде и страшна жега.
Жега.
Жега...
Лято.
Еха, хора! Много е хубаво тук.
- Димитрис. - Елса. Приятно ми е.
- Здравей, Константинос. - Приятно ми е.
- Много ви благодаря за Йоли. - Няма защо.
- Здравейте. - Здравей. Как си?
- Помниш ли ме? - Разбира се.
- От плажа. - Да. Ти ли си майката на Йоли?
Невероятно. Въобще не прилича на теб. Руса е, а очите й...
- Наистина не прилича на теб. - Може би съвсем малко.
- Беше жега на лодката. - Дълбоко.
- Като в пещ. - Като в ада.
- Сякаш ме дерат. - Синьо.
- Червено. Трета степен изгаряне. - Нищо не виждам.
Ушите ми звънят...
- Плувам в тъмното, диво море. - Осолен като херинга.
Потя се с въдица в ръка.
120 удара в минута. Давя се в кръв.
Режа пишката стръв и хвърлям.
Нещо не е наред. Да се връщам ли?
Слагам го на куката и се чува "пльок".
Как да погледна жената и децата в очите?
Дълбоко в тъмното рибата захапва.
Казвам "не"! Няма да се спра! Влизам по-дълбоко!
Заострена кука със забучена стръв.
По-дълбоко! Само аз, самотата и тъмнината.
- Оловото удря дъното. - Изненада, не съм сам.
- Свърши си работата, пишке. - Любимата ми риба.
- Аз ще почакам. - Танцуващ зарган.
Ще изчакам да те хвана.
Шибана риба, няма да ми се измъкнеш този път.
Първа захапка. Добър вечер.
Втора захапка. Добре, настройвам се. На третата вече съм я хванал.
Усещам рибата. Танцува около мен и аз танцувам около нея.
Челюстите й са на куката. Мога да й преброя зъбите.
"Ще я глътнеш", казвам й. "Няма да вземеш стръвта".
"Ще ми глътнеш пишката."
И чакам. И чакам.
- Полудява! Дърпа! - Звярът е... Яхта!
- Ръце! - Бръснач!
- Вземи ме! - Влачи ме натам.
- Твой съм. - Иска да ме разкъса.
- Влакното между зъбите. - Боря се със звяра.
И докато си играя с макарата...
И ме дърпа...
Но аз съм с кожени ръкавици и се връщам в играта.
Гадното нещо пляска, а прасецът ми е станал на нищо.
Облягам се на рейлинга.
- Не ми стига дъх. - Тегля с крака, ръце и гръб.
Крака, ръце и гръб...
Направо полудявам. Викам си: "Не, ще ти свърши въздухът!".
Дърпам два пъти и отпускам. Така се омаломощава рибата.
Дърпаш два пъти и отпускаш.
Почвам да я бия като луд в хрилете, за да ме пусне. "Вземи това!"
Измъквам се и изплувам на повърхността.
Едно вдишване. Второ.
Пълня си дробовете с кураж и се гмуркам вертикално след звяра!
"Между очите, шибана риба!" Вземам ножа и започвам да...
Ето ти рибата в моята лодка.
"Режа те, и право във фризера!"
- Ето ти още една. - "Ще ти извадя очите!"
Две риби и една примамка. Не се шегувам.
Голяма риба. Стои до мен и ме гледа с тези очи...
Излизам изтощен.
Плътта ми виси, едва стоя.
Но държа рибата в ръка. Звяр. Поне 120 килограма.
Целият плаж вика за мен.
Мацки в прашки се бият коя да се снима с мен.
И тогава припадам. Бях загубил много кръв.
Будя се следващия ден в стая, пълна с цветя и съобщения от мацки.
Така се запознах с Ана. Нали ми остави номера си?
Сидхарта се среща с Моби Дик.
Моби Дик, с две ципури и малко платика.
Татко?
Казват, че само страхливците ловят с харпун.
Влизам в бездната. Виждал съм змиорки, риби меч, мурени.
С огромни усти и зъби. Чуваш ли какво казвам?
- Това със заргана. - Какво се смееш?
- Сериозно ли? - Какво се смееш?
Глупости! По-лесно е...
А какво имаме тук?
Какво става, Бабис? Къде намери скаридите? На въдица ли ги налови?
- Какви скариди? - Ще ме подлудиш!
Тези скариди тук. Сляп ли си, Бабис?
Рибен пазар
Елса.
Може ли да поговорим за случилото се, или ще си мълчим?
Какво мислиш, че стана току-що?
Не знам.
Ами ти?
Няма време.
Има само лято. Лятото ни погълна.
Любов моя, съжалявам.
- Ако й говориш, чува. - Знам.
И ти ли си имала такава?
Преди много години.
Много е хубава.
Хубава е.
Може ли да се присъединя?
Тръгваш ли си? Къде ще отидеш?
Не знам.
Съжалявам, че те оставям сам.
- Хубав е. - Харесва ли ти?
- Стои ти добре. - Подхожда на ризата ти.
Отива ти на тена.
Този цвят може да е ужасен.
Много долнопробен. Но е добре.
- Да. И на мен ми харесва. - Да.
Хубаво.
И ти ли ще вземеш този ферибот?
- Кога? - Мисля, че сега. Колко е часът?
Ще си имаш компания.
За какво си мислиш?
Виждам те.
Нали разбираш...
- Искам да се срещна с нея. - Знаех си.
Нищо особено. Само на кафе.
Искам да знам коя е. Проблем ли имаш с това?
Не.
И не се сърдиш?
- Вече не я ли мразиш? - Не.
Само малко.
Мислиш ли, че й има телефона?
- Татко ли? - Да.
- Предполагам. - Ще питаш ли?
Виж...
Тя току-що се качи на кораба, тъп ли си?
Отивай.
Какво говориш? Нямам нито билет, нито телефон.
- Нищо нямам... - Вземи.
Млъкни и го вземи.
Ти какво ще правиш, Елса?
Не знам. Ще видим. Ще взема автобус.
Ще си взема друг билет. Ето малко пари.
Името ти е на билета. Като го видят, ще ме изритат.
- Не мога да отида. - Не гледат билетите.
- Какви ги говориш? - Отивай!
Отивай.
- Отивай. - Какво правиш?
Отивай.
Едно хубаво момиче имаше рус приятел.
Но една вечер бурята го завлече на дъното.
И лодката се върна празна без рибар в нея.
Празна, без кормчия, върна се от тъмните дълбини
с изгаснала рибарска лампа в тъмната вечер.
Осиротялата малка лодка влезе в пристанището
и всички надежди се удавиха в тъмните води.
И лодката се върна сама без рибар в нея.
Всяка вечер оттогава на малкия кей
момичето пее тъжна песен.
И лодката се върна сама без рибар в нея.
Празна, без кормчия, върна се от тъмните дълбини
с изгаснала рибарска лампа в тъмната вечер.
Осиротялата малка лодка влезе в пристанището
и всички надежди се удавиха в тъмните води.
И лодката се върна сама без рибар в нея.
Много риба. Много риба.
Прясна риба от мечтите ми.
От
дълбоките
води.
Край
Колко обичам
ВАКАНЦИЯ В КРАЯ НА ЛЯТОТО
малката си лодчица,
облачетата
и морето.
Колко обичам
вълничките,
които се удрят в рейлинга,
малките цикади,
които крещят...
Докато седя
на пясъка на плажа,
чайките
летят над морето.
Казват, че ме обичат.
Не искам
да идва краят
на това лято.
Не искам
да ме оставяш
сам като петел.
Превод НИКОЛАЙ НИКОЛОВ
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО