Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Prima zi de vară este marea
Ultima este Luna.
Hai odată.
Konstantinos, dă-mi şi mie puţin.
Iubito, ai zis că nu ţi-e foame. Acum, dintr-o dată, îţi este?
- O faci intenţionat? - Tu o faci intenţionat.
- Vrei să mănânci tot singur? - Da, ai vreo problemă cu asta?
Mănâncă, bine.
Chiar o să mănânci tot singur?
- Hai, dă-mi şi mie. - Stai un pic.
- Vrei? - Da.
Îmi dai?
- Doar o muşcătură? - Hai, dă-mi.
- O rupi cu mâna, da? - Da, cu mâna.
- Şi iei o muşcătură mică. - Da.
- Iau jumătate. - Am zis doar o muşcătură.
- Nu doar o muşcătură! Hai. - Atunci deloc.
Bine, doar o muşcătură.
- Atât iau. - Doar o muşcătură.
Eşti mulţumit cu atât?
Ţine-l.
Îmi cam face rău, de fapt.
- E groaznic. - Da.
La naiba.
- Să-l scuipăm? - Vrei?
Sigur?
Unde să-l scuipăm?
E păcat să-l scuipăm.
- Pluteşte ca un rahat, vezi? - Taci din gură, idioato!
Salut!
Pupici!
Distracţie plăcută!
- Ne face poze. - Normal că ne face.
Konstantinos!
Hai odată!
Bine, lasă undiţa jos şi hai.
Du-te tu.
- Hai să ajutăm cu bagajele. - Konstantinos, nu pot.
- Hai odată! - Konstantinos, mă doare mâna prea tare.
- Bine. - Serios! Am dormit pe ea.
Hai odată!
- Le-ai luat? Du-le înăuntru! - Da. Cum adică înăuntru?
Pe punte, adică.
- Nu le lăsa aruncate! - Nu le las.
- Konstantinos... - Hai odată.
- Nu mi-am adus apa. - Serios?
Hai. Ia-ţi chiloţii înainte să-i arunc în mare.
- Tată? - Da.
Ce faci?
Caut... Am pierdut nenorocitele alea de chei.
- Cheile de la casă? - De la barcă.
Spatele meu.
Trebuie să le găsim dacă vrem să plecăm.
Elsa, fă-mi o favoare.
Uită-te sub scaune, pitico. Eu nu ajung.
- Tată? Dumnezeule! - Foarte bine!
Fata mea frumoasă.
Hai!
Nu aşa repede! Mai sunt lucruri de cărat. Vino încoace.
- Hai, hai. - Ce faci?
Hai să mergem.
- Ce? - Drăguţ?
- Drăguţ. - Drăguţ?
- Drăguţ! - Asta e.
Ce face?
- Doarme la soare. - Ce?
- Doarme la soare! - Trezeşte-l!
Dintino?
Vino la cârmă, "prinţesă"!
- Hai odată! - Mai târziu.
- Hai, omule! Ce zice? - Zice că mai târziu.
Ce mai târziu? Nu există "mai târziu"! Acum. Elsa va merge după.
- După Elsa, atunci. - Pierderea ta.
Hai, omule! Hai să înveţi.
Fiule, mândria mea.
Uşor, că mă sufoci!
Tati, mă plictisesc.
Ce mănânci?
Să nu crezi că o să mănânci şi tu din asta.
Un covrig? Nu vreau!
Cât de mult îmi place
Bărcuţa mea dulce
Norii cei mici
Marea cea mică
Cât de mult îmi place
Valul cel mic
Lovind parapetul
Sunetul greieraşilor
Ţipând...
În timp ce stau
Pe plaja cu nisip
Pescăruşii
Zburând deasupra mării
Vor spune că mă iubesc
Nu vreau
Să vină sfârşitul
Acestei veri
Nu vreau
Să mă părăseşti
Să rămân singur, ca un cocoş
Eşti însărcinată?
Eşti frumoasă, ce chip frumos ai.
Nu!
Ce scârbos!
Nu vomita în barcă. Ai făcut o mizerie de toată frumuseţea.
Konstantinos.
Tată?
Ce faci?
- Nu. Fii serios! - Am adus-o să-ţi ţină companie.
- Mi-e greaţă. - Ştiu, draga mea.
- Hai. Ştiu. - Nu mai pot, omule.
Ştiu, şi îmi pare rău pentru tine.
Ce? Dacă mă plesneşte în ochi cu tentaculul...
Intră, nu mai suport văicărelile tale.
- Nu mă împinge. Intru. - Hai, hai.
Aşa.
- Hai, miroşi! Hai, iubito. - Mi-e frică.
Miroşi a vomă, scumpo. Haide.
Nu-ţif ace griji, o să fie bine.
- Bine, intru. - Mergi şi înoată ca un delfin.
- Hai. - Bine.
- Hai, suntem cu tine. - Sari!
- Tată! - Aşteaptă, las-o.
- Hai, scumpo, hai. - Intru.
- Nu e prima dată. - Hai, hai.
- Numără. - Trei, doi, unu.
Da! Da!
Asta e!
Da? Da?
Konstantinos, mă îneci!
Crezi că l-am ratat?
Cât e ceasul?
- Nu ştiu. Nu avem telefoane. - Adevărat.
Pentru ce facem asta? E o tâmpenie.
- Crezi că l-am ratat? - Nu mă mai întreba.
E o femeie acolo.
Probabil că şi ea aşteaptă.
Crezi că staţia e acolo şi nu aici?
Bine, fată.
Scuzaţi-mă.
Doamnă, pot să te întreb ceva?
- Ce rochie frumoasă. - Mulţumesc. Îţi place?
- Foarte mult. - Mulţumesc.
Şi îţi vine foarte bine.
- Scuză-mă. - Ce drăguţ!
Am multe rochii de genul ăsta. Îmi plac mult.
Ai ceva care mi s-ar potrivi?
Ţie? Nu ştiu, nu-i aşa? Poate am.
O să văd.
Mi s-a spus că albastrul şi verdele îmi vin bine.
Deci ştii.
Cred că am şi verde şi albastru.
Dar nu ştiu dacă le-am adus cu mine.
Scuză-mă, am uitat să te întreb ce voiam de fapt.
- Asta e staţia? - Staţia?
Nu ştiu, n-am nicio idee.
- Nu aşteptaţi autobuzul? - Aştept?
Nu ştiu ce aştept. Nu ştiu ce mă aşteaptă.
- Azi nu vine autobuzul. - Nu?
- Ce s-a întâmplat? L-am ratat? - Şoferul e bolnav.
Probabil din cauza a ceva ce a mâncat ieri.
E bolnav, aşa că azi nu e autobuz.
Şi cum ajungem acum la magazine?
- E vreun taxi pe aici? - De ce ai nevoie de taxi?
Mergi pe drumul ăsta înainte.
- N-avem bani de taxi. - Aşa e.
Ascultă-mă. Nu e mare lucru, doar 15 minute de mers pe jos.
Eu merg în fiecare zi, nu iau autobuzul.
Merg pe jos. Eşti tânăr.
Să mergem.
Nici măcar n-ai spus la revedere.
- Pa. - Pa.
A venit vara
Marea e atât de albastră
Nisipul, valurile
Şi eu te vom săruta
E vară şi eşti cu mine
Pe plaja cu nisip
E vară şi sunt în braţele tale, sărutându-te
Cine ştie dacă ne vom mai despărţi când vin ploaia şi vântul sălbatic?
Va fi iarăşi vară în sufletele şi inimile noastre
Ai îmbătrânit.
Ce spui? Ce scoţi pe gură?
Eşti bătrână şi plină de riduri.
- Aşa e lumea, îmbătrâneşte. - Eu nu.
Ai îmbătrânit şi tu. Nu mai eşti tânăr.
Eu sunt foarte tânăr.
- Cred că ai peste 60 de ani. - Vrei să spui 50.
Hai, lasă. Eu sunt cea care face 50. Peste câţiva ani.
- Doar 50? - Gata, taci.
Taci odată.
Pot să te îmbrăţişez?
- Să mă îmbrăţişezi? - Pot să-ţi dau o îmbrăţişare?
Las-o baltă. M-ai îmbrăţişat destul.
Bine, cum vrei.
- Ai venit cu barca? Unde stai? - Ce-ţi pasă?
Eşti dură. Nici măcar nu putem vorbi?
- Eu? Dură? - Nu te-ai schimbat deloc.
- E ceva rău? - Eşti la fel de obraznică.
- De ce ar trebui să mă schimb? - Poftim?
De ce să mă schimb?
N-ar trebui să ne schimbăm?
- Nu, dacă suntem perfecţi. - Nimeni nu e perfect.
- Eu sunt perfectă. - Nu eşti.
- Tu te-ai schimbat? - Nimeni nu e. Ce?
Te-ai schimbat? Nu mai auzi. Trebuie să fie de la bătrâneţe.
Taci din gură!
Da, îmi place să cred că m-am schimbat în bine.
O să-mi spui tu. Mai târziu.
- Când? Nu există "mai târziu". - Ce vrei să spui?
Nu lua "mai târziu" de-a gata.
Vrei să te aşezi aici?
- Nu pot, sunt ocupat. - Eşti în vacanţă, nu?
Ce vrei să spui? Ce crezi, că fac bani din... nimic?
Glumeşti? Nu am stabilit că rezolvăm asta?
- Nu lua totul de-a gata. - Ce vrei să spui?
Vrei să-ţi dovedesc ceva?
N-am timp acum. Trebuie să iau nişte râme.
- Ce râme, nebunule? - Nişte râme uriaşe.
- Scârbos! - "Scârbos", zice ea.
- Dar îţi plăcea să mănânci peşte. - Vrei râmele pentru pescuit?
Cum să pescuiesc fără râme?
Cu asta eşti ocupat?
Nu e treaba ta.
- Râmele alea sunt vii? - Vii şi pline de viaţă.
- Râmele alea pe care le ştii. - Poftim?
- Râmele alea pe care le cunoşti bine. - Eu ştiu despre râme?
Desigur că ştii. Cunoşti bine râmele astea.
- Se numesc râme-arahide. - Scârbos, tată!
- Se numesc râme-arahide. - Ce "scârbos"?
- Îmi plac arahidele, dar râmele nu. - Râmă-arahidă sau mamă.
- Au două nume? - Da.
Imaginează-ţi să fii o râmă, să te numeşti "arahidă" şi să arăţi ca un penis.
- Sau ca o mamă. - Mama cu penis.
Despre ce vorbeşti? Nu înţeleg nimic.
Mă laşi aici ca să te duci după râme? Crezi că-s proastă?
Poţi să pariezi că da.
Asta e o modalitate normală de a mă trata?
Tu vorbeşti?
Ce?
Nu te-ai maturizat deloc?
Tu îmi ţii lecţii despre maturizare? Ce glumă bună.
Vrei să ne certăm? Asta vrei?
- Hai, spune ceva. - Ce pot să spun, omule?
Aici, în mijlocul străzii, după atâţia ani?
Hai să stăm undeva la o cafea!
N-avem ce vorbi, nici ce bea împreună.
Doar zi-mi când vrei să-i vezi.
- Glumeşti? - Ce?
Mi-ai zis să nu iau nimic de-a gata, acum mă întrebi când vreau să-i văd?
Hotărăşte-te! M-ai adus aici să mă chinui? Să mă scoţi din sărite?
- Bine, hotărăşte tu. - Eşti nebun rău!
- Hai, zi-mi. - Ce să-ţi zic? Nu ştiu.
Nu mi-am imaginat aşa ceva.
Ei vor? Unde sunt?
Nu pot. Mă scoţi din minţi. Nu pot să gândesc!
Bine, fie.
- Le-ai zis că sunt aici? - Ce te interesează?
Nu le-ai zis, aşa-i? Nu ştiu, nu?
Ce-ţi pasă ţie ce fac şi ce spun?
Cum poţi fi aşa sigur că vor să mă vadă?
- Nu contează ce vor ei. - Nu-ţi pasă?
Ştiu ce vor.
Tu o să-mi spui ce vor copiii mei?
Zi-mi. Nu am toată ziua la dispoziţie.
Dacă nu vrei, e în regulă.
Nu vreau să fie aşa. Acum sunt nervoasă.
- Bine, dacă nu vrei, pa. - Aşteaptă. Lasă-mă să mă gândesc!
- Hai, spune-mi! - Dă-mi un minut să mă gândesc.
Nu e o decizie uşoară.
Ar fi trebuit deja să ştii. Ce mai aştepţi?
Eşti nebun?
Eşti prea insistent!
Nu ştiu. Mâine după-amiază?
Mă întrebi pe mine?
Mă scoţi din minţi. Ce vrei să zic?
Mă enervezi! M-ai înnebunit!
- Îţi smulg genele! - Calmează-te.
M-ai dat peste cap! Şi acum îmi spui să mă calmez.
Oricum... mâine după-amiază, atunci.
Ai grijă să vii.
Altfel nu mă mai vezi nici pe mine, nici pe copii. Ai înţeles?
- Atât ai avut de zis? - Da. Pa. Mâine, aici.
- Ne vedem aici? - Da, aici.
De fapt... am uitat.
- Ai laptop? - Da.
- Ia asta şi... - Ce e asta?
- Uită-te şi... - Sunt ei? În video?
- Şi dacă eşti cuminte... - Iar începi!
Şi dacă eşti cuminte, o să-i vezi în persoană.
Mi-e milă de ei.
Elsa, apune soarele. Peştii se duc la culcare.
Hai să vedem dacă prindem ceva.
Konstantinos! Vino aici. Toţi ajutăm.
- N-am chef. - N-ai mâini?
Nici vorbă.
Dacă nu tai nişte râme, nu mănânci peşte.
Nu ăsta e tipul de "cocoş" pe care-l prind eu.
Ce te uiţi la momeală? Trage!
Elsa? Trage, fată, e o râmă. Ce tot te uiţi?
Mă bucur că te-am văzut. Anna.
- Scârbos. - Taie şi taci.
Altfel mănânci rahat azi.
- Nu pot. - Taie, omule!
Doamne. Nu pot.
- Tati, cred că muşcă. - Trage!
- Ajută-mă. Nu ştiu cum. - Apucă şi trage.
- Nu, fă-o tu, nu ştiu. - N-o să avem ce mânca.
Tati! O să scape!
E simplu, draga mea. Trage.
Nu aşa, uşor. Uşor, fată, uşor.
- Hai că-ţi arăt eu. - Bine, ia-l.
Vezi? Aşa, uşor, uşor.
Pescuitul cere mişcări calme. Nu cum faci tu.
Peştişorul nu trebuie să-şi dea seama că l-ai prins.
Că altfel muşcă "cocoşul" şi apoi fuge. Hai.
Exact cum ţi-am arătat. Trage, aşa.
- Trage, trage! - Trag.
- Trage! - Trag!
- Uite-l. - Bravo, Elsa, pescăriţă!
- Uite-l. - Trage-l şi să-l mâncăm.
Asta mâncăm?
- Ce te aşteptai? Un crocodil? - Nu ajunge pentru toţi.
- Să-l arunc înapoi? - Eşti nebună? Nu arunci mâncarea.
E viu, ce mâncare?
E mort.
- Poftim? - Ai prins un peşte mort.
- Ce tot zici? - Da, e mort.
N-am mai văzut aşa ceva. E mort.
Ce ţi-am zis?
Da. L-ai omorât de-a binelea.
- Eu? - Da. L-ai omorât înainte de vreme.
- Scoate cârligul. - Nu pot. Fă-o tu, e mort.
E mort... Dă-l încoace.
Inimioara lui n-a rezistat la cât l-ai tras şi a murit.
- Săracul. - Da.
Bună dimineaţa! 'Neaţa!
Trebuie să ai avânt.
- N-o să te răneşti. - Ca Roquefort?
- O să fii bine. - Mă minţi ca să-o fac?
Hai să mâncăm ceva tradiţional din insula Lefkada.
- Suntem la un loc istoric... - Loc de joacă.
Dumnezeule!
- Spune-ne despre ei. - Copiii din cartier aşa sunt.
Nu sunt tineri. Se nasc la 50 de ani.
Abia acum am înţeles ce ai zis.
Vârsta lor normală este de doi ani.
Arăţi superb pe cameră.
Eşti... Trebuie să filmăm un videoclip muzical.
- Şi o să cântăm. - Da.
- Chiloţii! - Nu, nu e vorba de chiloţi.
Ia-l şi hai.
E nasol.
Uită-te la rahatul ăsta mic.
- Păcat de viermii-penis. - N-am poftă de mâncare.
Nu vreau decât să dorm.
Cum o să dormim?
Eu vreau în faţă.
Vrei în faţă?
Nici gând să dorm în spate.
Ce vrei tu e foarte diferit de ce o să se întâmple, totuşi.
Konstantinos, nu pot. Sufăr de claustrofobie.
Bine, hai să discutăm asta.
Nu ţi-am spus ieri să mă laşi să dorm în faţă şi ai zis da?
- N-am zis niciodată da. - Super, halucinezi.
Ieri nu ţi-am spus
că vreau să dorm în faţă şi ai zis "Da, bineînţeles"?
Am zis "bineînţeles"? Pe cine păcăleşti?
- Konstantinos, ce faci acum... - Tu faci lucruri de care nu-ţi aminteşti.
E atât de jalnic.
- Serios? Ce, sunt mincinos? - Am zis "da, bineînţeles"?
- Aşa s-a întâmplat? - Scumpo.
În niciun caz nu dormi în faţă.
Da? Patul din spate e prea mic pentru mine.
- Nu-mi pasă. - Poftim?
N-am ales să am dimensiunile astea şi să am claustrofobie. Nu-mi pasă.
- De când eşti claustrofobă? - Sunt scundă.
A spus un doctor că suferi de claustrofobie?
Am nevoie de certificat de la doctor?
- E prima oară când aud asta. - Tată!
Te cunosc de atâţia ani şi niciodată n-ai suferit de claustrofobie.
- Cum de suferi acum? - Dorm în faţă. Punct.
- Scumpo, nu! - Tată, spune ceva!
- Nu vreau să discut. - Sufăr de claustrofobie!
Konstantinos, nu mai fi ca o muiere. Hai, gata.
Eşti norocos că ai un pat.
Da? Pot să dorm în baie, fără probleme.
Ştii unde dormeam eu când eram copil şi munceam? Linişteşte-te.
- Mănâncă, altfel se răceşte. - Mănâncă tu.
Toată lumea să se calmeze. Altădată nu vă mai duc cu barca.
Gata cu barca şi cu vacanţa cu tati.
Acum ne ameninţă?
Serios? Deci vă distraţi groaznic.
Foarte bine.
Nu, tati, ne distrăm de minune. Pastele tale sunt delicioase.
La naiba.
Eu, pescarul, mănânc paste.
Mai e şi peşte pentru tine. Noi mâncăm doar paste.
Hai, fiule. Uite.
- Ia nişte peşte. - Nu, mulţumesc.
Atunci de ce te plângi? Hai.
- Deschide gura. - Nu, mănâncă-l tu.
- Avionul? - Lasă-l, nu vrea.
Târfo...
Gunoiule.
Târâtură mică.
O să te găsească moartă. Ai înţeles, proasto?
Konstantinos, ascultă.
Auzi asta? Mă întind. Încap perfect aici.
Bravo, târfă nenorocită.
- Ei bine. - Hai, la culcare.
E ultima ta zi, târfo.
O să mori. Te iubesc.
Şi eu te iubesc!
Te iubesc, scumpule.
Să ai o noapte claustrofobă plăcută.
Târfă nenorocită.
- Salut. - Salut.
Cum te cheamă?
Bună dimineaţa!
Eşti nemţoaică?
Eşti singură aici?
Ce joc frumos.
Ce frumos... Ce e?
- Jucărie. - Jucărie.
Cum te cheamă?
Ce?
Ioli? Ce drăguţ!
Ce nume frumos.
Câţi ani ai?
Cinci?
Draga mea, nu face asta.
Nu, nu, nu!
Nu, Ioli!
- Nu, scumpo. - Râzi?
Ia de aici!
- Nu o vezi acolo. - Nu.
Nu e una dintre doamnele care stau acolo?
- Nu. - Bine.
- Ce se întâmplă? - Nu ştiu.
Auzi.
- Îţi vezi mama pe undeva? - Nu.
Nu?
- Ce vrei? - Vreau să-i pun.
Pune piciorul aici.
Bine. Acum încalţă-i.
Bravo.
De obicei îmi iau o îngheţată...
cu glazură de ciocolată şi bucăţi de biscuiţi înăuntru, dar nu o găsesc.
- Ia una şi gata. - Nu, o vreau pe cea care-mi place.
- Ia-o pe asta şi gata! - Nu-mi place asta. Ce vrei să fac?
Ce facem acum?
Nu mă stresa.
Iau racheta sau cea cu biscuiţi?
- Serios acum? - Ce vrei să fac?
Ţi se pare momentul potrivit pentru asta?
Ce e cu tine, fată?
Ce e?
Nu ştiu.
Cum adică nu ştii?
Nu ştiu.
Unde ai fost? La plimbare?
Te-ai plictisit de noi şi te-ai dus la plimbare?
- O îmbrăţişare! O îmbrăţişare! - Mami nu mă poate ţine în braţe.
Mami nu poate, da. Eu sunt mai puternică decât mami.
- Bună. Konstantinos. - Bună. Îmi pare bine.
Aici am găsit-o. Stătea şi se uita la noi.
Ai mers singură până la plajă?
Ai vrut să intri în mare? Să te bronzezi?
- Stăm acolo. - Bine.
- E al tatălui nostru, nu a noastră. - Drăguţ.
Vorbeam de lup...
- Tatăl vostru? - Da, cel din barcă.
Vâsleşte ca să nu cheltuie bani pe benzină.
Ioli, l-ai văzut pe domnul din barcă?
E tatăl lor. Vezi cum vâsleşte?
- E furios. - Furios?
E mereu supărat pe ceva.
Ce spune?
Ajunge în câteva ore.
- Pare un om foarte fericit. - Da, da, foarte fericit.
Tati e dulce.
La naiba.
Dă-mi o sacoşă.
Ai prins peşte sau iar mâncăm paste?
- Lasă-mă în pace. - Bine, glumeam.
- Urcă în barcă şi taci. - Unde?
- Hai odată! - Tată, e apă.
- Se dezumflă. - Se dezumflă?
- Ne scufundăm? - Probabil e o gaură. Nu ştiu.
Hai, urcă!
Tăticul meu!
Tati, pescarul.
Pescarii prind peşte. Nu mănâncă doar paste.
N-am luat apă? Bine. La dracu'.
Daisy.
Răspunde.
- Stinge lumina. - Ce e, scumpo?
- Deschide gura. - Nu-i e foame.
Vacanţă plăcută!
Ia-ţi unghiile de aici, omule.
Băgaţi alimentele în casă, să nu se strice!
- Fructele? - Nu mă pune să repet.
- Pleci? - Da, de ce?
Unde te duci?
- Să cumpăr momeală. - Minţi.
Iar momeală?
- Ce vrei? - Nimic, doar întrebam.
- Ia-ţi unghiile alea. - Mai trăieşte?
E foarte morocănos.
Poftim. Ţine asta.
- Ai auzit ceva? - Ce?
- Ai auzit ceva? - Nu.
Aud ceva.
Salut! Vino încoace!
- Cum? - Tati te va aduce.
Cum? O să aştepte să se întoarcă?
Te va aduce tata!
- Nu poate. O să aştepte? - Da, exact.
- Vino mâine! - Bine.
Tata te va aduce mâine, bine?
Bine!
Am descoperit un truc.
- Am reuşit. - Spală-mi ochii.
Strânge punga aia.
Strânge-o.
Hai.
- Hai, domnişoară. - Mulţumesc.
Aşa.
Urci tu sau eu prima?
Spune-mi.
Bine? Altceva?
- Mulţumesc mult. - Pa, tati.
Fir întins!
- Ce? - Pe bune?
Eşti nebună, fată? O faci intenţionat?
Ce-am făcut?
- E bătrână. - E o băbuţă.
- E micuţa bunicuţă. - Bătrâna bunicuţă.
O avem de când eram bebeluşi. De obicei cresc, dar ea e pitică.
Daisy nu mai creşte. Va arăta mereu ca un bebeluş.
Bună, Daisy.
E foarte drăguţă.
Eşti o fată aşa mare!
- Tată? - A fost urât ce-ai făcut.
- Cine e tata? - Cel care te-a adus aici.
Domnul Babis, care ne-a adus cu barca.
- E sexy? - Da.
Dar Daisy e cea mai tare ţestoasă pensionară.
- Câţi ani are? - Câţi avem şi noi.
- Asta? - Nu, caracatiţa.
- Unde? - În nas.
- Vrei doar să fiu urât. - Nu. Dă-mi şi mie.
- Nu stă mult acolo. - Îţi place acum?
- Da, îmi place. - Arăt bine acum?
Uită-te la ea.
Am un nas ca o trompă!
Nu-l da jos, e drăguţ.
Bine, nu-l dau.
Mâna asta iese mai bine.
Să ştergem oja de pe cealaltă şi să o facem din nou?
- Nu. - Nu?
Îţi pictezi unghiile?
- I le pictez lui Konstantinos. - Serios?
- Nu, nu i le pictez. - Ba da, tu.
- Poate. - Nu te mişca, Ioli.
- O facem împreună. - Hai, ţi le pictez eu.
Nu vreau. O să mă omoare.
- Relaxează-te, omule. - Data viitoare.
Tati nu o să-ţi facă nimic.
O să-mi smulgă degetele unul câte unul.
Suflă acum. Suflă.
Întoarce-o.
- Acum e rândul lui. - Trebuie să aştepţi să se usuce.
O să i le pictezi şi lui?
Mai târziu, când o să vrea. Nu-l putem forţa.
Acum.
Perfect.
- Facem şi cealaltă mână? - Da.
Aşteaptă puţin. Suflă un pic să se usuce.
Arăţi bine.
- Ai pus prea mult. - Ce i-ai făcut lui, Ioli?
Am spart unul!
Uită-te câte sunt!
Zboară spre mal.
Le duce vântul.
Îţi intră în faţă?
Vreau să fac asta înăuntru.
Dar dacă o facem înăuntru, nu vor urca spre cer.
Iar astea zboară spre cer.
Ai văzut-o?
Da, e acolo! Veniţi repede aici!
Du-te dracului, nenorocitule.
Du-te dracului, rahat cu ochi!
Să te ia naiba.
La dracu'. Trei, omule.
Trei, nenorocitule. Chiar trebuia să-i iei pe toţi trei?
Du-te naibii.
- M-a muşcat? - Da.
- Poţi să mă scarpini? - Da.
- Scarpină, scarpină, scarpină. - E roşu.
- Nu pot ajunge acolo. - E aici.
- Scarpină-mă. - Din nou.
E roşu.
Ce mâncăm la cină?
Vorbim noi mai târziu.
Gata?
- Ai curăţat înăuntru? - Da.
Bravo, Konstantinos.
Du-te şi odihneşte-te acum.
Vezi cum arată unghiile când munceşti?
Pe când dacă le pictezi...
- E mai bine aşa, nu-i aşa? - Pot să mănânc?
Desigur că poţi. Cine sunt eu să te opresc?
- Ţi-ai dat jos oja? - Da, până la urmă nu mi-a plăcut.
De ce? Îţi stătea foarte bine.
- Serios? - Da, scumpule, bineînţeles.
- Când ai făcut-o? - Ieri.
Cum?
Am decojit-o.
De ce?
- Ţi-ai lăsat oja în barcă. - E în regulă, o poţi păstra.
- Treci pe la mine mai târziu şi ţi-o dau. - Nu, păstreaz-o. Am destulă.
Bine, mulţumesc.
E prima dată când vii aici?
Nu.
Veneam aici când eram mici, cu mama şi tata.
- Ce frumos. Cu barca cu pânze? - Da.
Aiurea! Eram mai mari când am început să venim aici cu barca.
- Mama nu mai era. - Nu spui şi unde s-a dus?
Mama noastră ne-a părăsit.
- A plecat să-şi ia ţigări. - Drăguţ.
E în regulă, ne-am obişnuit.
- Cum te obişnuieşti cu aşa ceva? - Uşor.
Pe bune.
- Ţigările au omorât-o pe mama. - Poftim?
- Serios? A murit? - Da, dar eram foarte mică.
Eram mai mică decât Ioli.
Bine.
Nu prea am înţeles mare lucru. Am crezut că a dispărut.
Că a fugit? Ca a noastră?
Nu, doar că nu ştiam ce înseamnă moartea.
Am crezut că asistentele i-au găsit patul gol în spital.
Am crezut că, atunci când mori, pur şi simplu dispari.
În regulă...
- Ce e asta? - Ciudat, nu?
E o scoică spartă.
O scoică regală.
- Am mai găsit o piatră. - Dă-mi să văd. Ce culoare are?
- Albă. - Albă?
Asta e verde.
E verde deschis, nu verde. La fel de rară ca cea albastră.
- Dansul pietrei lunii. - Ioli!
Da, trebuie să facem dansul pietrei lunii.
Dar nu-l fac cu voi.
Bine, îl facem noi. Poţi să te alături dacă vrei.
Dacă nu vrei, stai şi uită-te la noi.
Unu, doi, trei...
Mă cheamă Ioli. Mama mea e balerină. Este cea mai bună dansatoare dintre toate.
Mama mea e balerină. Mă cheamă Ioli. Mama mea dansează.
E cea mai bună dansatoare dintre toate.
Ce mâncăm azi dacă nu mâncăm crabi?
- Hai să o deschidem mai mult. - De ce?
Mi-e foarte cald.
N-ar trebui să mănânc asta, dar n-am mâncat nimic toată ziua.
Cât e ceasul?
De ce n-a venit tata până acum? Poţi să-l suni?
Tată?
N-ai fost la pescuit?
De ce n-ai venit ieri să mergem cu barca?
Ai uitat de noi?
Te-am aşteptat.
Tată?
Mergem azi?
Mă doare capul.
Insolaţie?
Da.
Şi marea m-a epuizat.
La stele. În mare.
Până la urmă, unde se ascund peştii?
O mare vastă şi niciun peşte în adâncurile ei.
Doar valuri. Mare şi sare.
Sare.
Se usucă şi îţi provoacă mâncărimi pe trup şi în minte.
Mergeam la pescuit.
Şi tot ce auzeam
era sunetul greierilor.
- Nu-mi vine să cred că nu prinzi peşte. - Ei bine, nu prind.
- Cum aşa? - Nu prind, ce să fac?
Eşti un pescar atât de bun. Cum de nu mai prinzi peşte?
Ce să-ţi spun? Nu ştiu.
Aduceai găleţi întregi pline cu peşte.
Ce vrei acum? Să torni sare pe rană?
Nu, doar zic. Erai bun la pescuit. Ai încercat destul?
Toate dimineţile alea, la răsărit, pe barcă...
Plecat la pescuit pe mare.
Ai crede că ar fi peşte.
Dar tot ce vedeam erau marea şi norii. Nici urmă de peşte.
Doar greieri.
Peştii înotau departe.
Se ascundeau în mare, adânc, în pântecul ei.
Scumpule, îmi pare rău.
Îi rugam ore în şir. Dar niciunul nu se lăsa prins.
Dragul meu, îmi frângi inima.
Niciunul nu a vrut râma mea penis.
Îi urăsc.
Nu spune asta.
Îi urăsc din tot sufletul.
Îţi place pescuitul. Întotdeauna ţi-a plăcut.
Urăsc peştii.
Ochii lor goi. Solzii. Înotătoarele.
Coada lor triunghiulară. Branhiile şi burţile.
Intestinele lor urât mirositoare.
De parcă nici n-ar mai exista. De parcă nu mă mai iubesc.
De parcă sunt invizibil pentru ei. Şi urât.
Îmi pare rău pentru ei şi mi-e frică de ei.
Mi-e frică de peşti. Ai văzut vreodată un bărbat căruia să-i fie frică de peşti?
Nu-ţi e frică de ei. Îi adori şi vrei să te bage în seamă.
Şi acum nu mai înţelegi nimic.
Îi iubeşti foarte mult, şi te iubesc şi ei.
Dar nu vrei să arăţi asta.
Nu. Pentru mine nu mai e nimic.
Ţii totul pentru tine, ca să nu pari slab...
sau ca să nu arăţi cât de mult îţi pasă şi iubeşti; Eşti încăpăţânat.
Nu vreau să trăiesc într-o lume fără peşti.
Sunt destui peşti în mare.
Nu mă asculţi deloc?
Ba da, te ascult. Tu nu mă asculţi pe mine. Eu te ascult.
Le e dor de tine. Cred că vor să te vadă.
Întreabă-i, şi dacă zic da, vin.
Dar nu aici.
Într-un loc frumos. Vara. Acolo unde mergeam în vacanţă.
- Nu mai e timp. - Îmi pare rău dacă te-am supărat.
Este doar vară.
Vara ne-a înghiţit.
Cred că, în acea după-amiază, am prins ultimul peşte de pe Pământ.
Te-ai uitat în altă parte?
În altă parte?
În altă parte.
Sus. În spaţiu.
Printre stele.
O să merg la pescuit printre stele.
Acolo se ascund nenorociţii de peşti.
Scuză-mă.
Scuze. Bună ziua.
- Totul e în regulă? - Da, de ce?
- Doreşti ceva? - Ce anume?
Te uiţi la soţia mea de ceva vreme.
Poate vrei ceva, şi pot eu să te ajut.
Nu, nu mă uitam la soţia ta.
Mă uitam la harponul de pescuit, sub copac.
- E al tău? - Da, e al meu.
- Deci eşti pasionat de harpon? - De când eram mic. Sunt obsedat.
Hai să ţi-l arăt.
Uite.
- Fain, nu? - E bun?
Ce crezi? Normal că e fain!
- Eu pescuiesc cu fir, cu momeală. - Hai, frate!
- Mă gândeam să încerc şi harponul. - Super!
- Dimitris. Pe tine cum te cheamă? - Babis.
- Încântat de cunoştinţă, omule. - La fel. De unde eşti?
- Din Livadia. - Stai acolo?
Da. Cunoşti pe cineva de acolo?
- Ce ai acolo? Midii? - Da, am luat nişte midii.
Niciun peşte?
Ba da, omule. Dar uneori, merg şi după midii.
Prinzi ceva?
Sigur. Am prins nişte peşti mari azi dimineaţă.
- Serios? Mari? - Dorade albe şi negre, chefali.
Bravo ţie.
Ce faci aici? L-ai cunoscut pe domnul Babis?
- Îl cunoşti? - Normal. Am ciocolată?
Vino încoace, porcule!
- Eşti mereu murdară. - Tatăl meu.
- Şi mama ta? - Mama vitregă, da.
- Mama vitregă, înţeleg. - Cea care stă pe prosop.
- Da, bine. - De unde vă cunoaşteţi?
Domnul Babis e în vacanţă cu copiii lui pe un velier.
- Sunt pe cealaltă plajă. - În Neorio, da, pe acolo.
Şi copiii lui au găsit-o pe Ioli.
- Serios? Copiii tăi au găsit-o? - Ce-au făcut copiii mei?
Ce mică e lumea!
Şi eu care credeam că perversul ăsta se uită la soţia mea.
Zi-mi ce-au făcut copiii mei, pentru că nu ştiu nimic.
- Nu ţi-au zis? - Nu, nimic.
Acum câteva zile am pierdut-o pe sora mea mică pentru câteva ore.
Cât te întorci cu spatele, dispare.
Copiii tăi au găsit-o, au avut grijă de ea.
- Eu am aflat mai târziu. - Aşa ne-am cunoscut.
- Dar totul e bine acum. - Habar n-aveam.
Ei bine, acum sunt încântat.
În sfârşit am întâlnit un pescar, după o lună întreagă aici.
Şi acum copiii tăi şi Ioli... Cine ştie unde ar fi ajuns?
- La graniţă! - Ioli e sora ta mai mică?
- Da, e sora mea vitregă. - Înţeleg.
Dacă mă întrebai, aş fi jurat că eşti mama ei.
Nici vorbă.
Tu eşti cel responsabil în familie?
Şi.. Cum e barca? E suficient de mare?
E suficient loc pentru toţi?
- Vino pe la mine şi ţi-o arăt. - Sigur. Vin.
Treceţi pe la mine după pescuit. Vă fac cina.
- Da, sigur. - Hai să mergem.
Ne faci cina? Fii serios.
- Ar trebui s-o facem. - Gătesc nişte peşte. Îţi place peştele?
- Da. - Îl adoră.
- Ţie îţi place peştele? - Da, dar nu sunt înnebunit după el.
Lui Ioli nu-i place.
- Păcat. - Eu îi gătesc perfect.
- Şi eu la fel. - Nu, peştele meu e incredibil.
Frate, îmi lasă gura apă. Nu pot refuza.
- I-ai prins azi? - Ai reuşit în sfârşit să prinzi ceva?
Da.
- Şi domnul de aici pescuieşte. - Da, vom merge împreună la pescuit.
Bine, mă duc să fac o baie.
Bine, fată. Ai grijă de tine.
Omule... Îţi admir curajul.
- De ce? - Pescuitul la undiţă cere multă răbdare.
Trebuie să fii foarte răbdător.
E nevoie de răbdare, dar şi de noroc.
Eu n-am răbdare, frate. Vreau aventură.
Mă scufund printre fiare...
Când văd ceva ce-mi place, nu scapă.
- Îl împuşc, îl gătesc şi gata. - Grozav.
- Mă înţelegi, nu? - Sigur.
Sunt obsedat, frate. Nu pot altfel. E toată viaţa mea.
Mă gândesc la asta zi şi noapte. Merg la pescuit şi iarna.
- Minunat, Dimitris. - Eu sunt Babis. Încântat.
- Şi eu. - Oricum, ne vedem mai târziu.
Exact. Cu răbdare, puţin noroc şi momeala potrivită,
poţi prinde orice peşte vrei, nu doar pe cei din faţa ta.
Şi ce fel de momeală foloseşti?
Mergeam la pescuit.
Şi tot ce auzeam era sunetul greierilor.
Greieri care nu cântă, ţipă.
Strigă la căldură să se oprească.
Greieri dirijaţi de vară.
Nebunia verii.
Greieri peste tot şi aşa o căldură.
Cald.
Cald...
Vara.
Oameni buni, e tare frumos aici.
- Dimitris. - Elsa. Încântată.
- Salut. Konstantinos. - Încântat, Konstantinos.
- Mulţumim mult pentru Ioli. - Cu plăcere.
- Bună. - Bună. Ce mai faci?
- Îţi aminteşti de mine? - Sigur.
- Pe plajă. - Da. Eşti mama lui Ioli?
Incredibil. Nu seamănă cu tine. E blondă şi are ochii...
- Nu seamănă cu tine. - Poate un pic.
- E aşa de cald pe barcă. - Era adânc.
- Arde. - Ca-n iad.
- Simt că mă jupoaie. - Albastru.
- Roşu. Arsuri de gradul trei. - Mă uit în jur şi nu văd nimic.
Îmi ţiuie urechile...
- Înot în marea sălbatică şi întunecată. - Sărat ca o scrumbie.
Şi transpir, cu undiţa în mână.
120 bătăi pe minut. Mă înec în sânge.
Tai momeala şi o folosesc.
Ceva nu e în regulă. Să plec? Să revin?
O pun în cârlig şi apoi...
Cum pot să-mi privesc nevasta şi copiii în ochi?
Adânc, în întuneric. Un peşte să muşte.
Zic: nu, frate! Nu mă opresc! Mă duc mai jos.
Cârligul ascuţit cu momeala pe el.
Mai adânc! Doar eu, singurătatea mea şi întunericul.
- Plumbul atinge fundul. - Surpriză, nu sunt singur.
- Hai, fă-ţi treaba, momeala. - Peştele meu preferat.
- Aştept. - Un zărgan dansator.
Aştept până te prind.
Peşte nenorocit, de data asta nu scapi.
Prima muşcătură. Bună seara.
A doua muşcătură. Bine, mă concentrez. La a treia zic: gata, l-am prins.
Simt peştele. Dansează în jurul meu, dansez şi eu în jurul lui.
Maxilarele lui pe cârligul meu. Îi număr dinţii.
Îi spun: o să-l înghiţi. Nu pleci cu momeala.
O să-mi înghiţi momeala.
Şi aştept. Şi aştept.
- O ia razna! Trage! - Bestia e... iahturi!
Mâini. Briceag!
- Ia-mă! - Mă prinde de aici.
- Sunt al tău. - Vrea să mă sfâşie.
- Firul între dinţi. - Mă lupt cu bestia.
Şi în timp ce mă joc cu gâtul...
Şi mă trage...
Îmi pun mănuşile de piele şi revin în dans.
Chestia scârboasă se zbate, iar muşchiul gambei mele e făcut praf.
Mă sprijin de balustradă.
- Şi rămân fără aer. - Şi trag, picioare, spate, braţe.
Picioare, spate, braţe...
Şi atunci, o iau razna. Zic: "Nu, tu rămâi fără aer!"
Trag de două ori, apoi las. Aşa oboseşte peştele.
Trag de două ori, apoi îl las.
Şi încep să-l lovesc ca un nebun în branhii, să mă lase. Ia-o!
Scap de el şi ies la suprafaţă.
O gură de aer. A doua gură.
Îmi umplu plămânii cu curaj şi mă scufund vertical înapoi spre bestie!
Între ochi, peşte nenorocit! Iau cuţitul şi încep să...
Peştele tău e în barca mea.
Te tranşez şi te arunc în congelator!
- Uite încă unul pentru tine. - O să-ţi scot ochii.
Doi peşti dintr-o momeală. Fără glumă.
Peşte mare. Stătea lângă mine şi se uita la mine cu ochii ăia...
Am ieşit epuizat.
Cu carnea atârnând, abia mă mai ţineam pe picioare.
Dar ţineam peştele în mână. O bestie de 120 de kilograme.
Toată plaja mă aclama.
Gagicile în tanga se băteau care să facă poză cu mine.
Şi apoi, am leşinat. Pierduserăm mult sânge.
M-am trezit a doua zi într-o cameră plină cu flori şi apeluri de la gagici.
Aşa am cunoscut-o pe Anna. Nu mi-ai dat tu numărul?
Siddhartha îl întâlneşte pe Moby Dick.
Moby Dick, cu doi dorade şi o pereche de pantofi uzaţi.
Tată?
Se zice că pescuitul cu harpon e pentru laşi.
Cobor în abis. Am văzut murene, peşti-spadă, anghile.
Cu gurile lor uriaşe şi dinţii lor. Mă asculţi ce-ţi spun?
- Povestea cu peştele-aligator. - De ce râzi?
- Serios... - De ce râzi?
Prostii? Mai uşor...
Ce avem noi aici?
Ce faci, Babis? De unde ai scos crevetele? L-ai prins cu undiţa?
- Ce crevete? - Vrei să mă scoţi din minţi?
Uite crevetele ăsta. Eşti orb, Babis?
PIAŢA DE PEŞTE
Elsa.
Putem vorbi despre ce s-a întâmplat sau ne prefacem că nu s-a întâmplat nimic?
Ce crezi că tocmai s-a întâmplat?
Nu ştiu.
Dar tu?
Nu există timp.
Există doar vară. Vara ne-a înghiţit.
Iubirea mea, îmi pare rău.
- Dacă vorbeşti cu ea, te ascultă. - Ştiu.
Ai avut şi tu una?
Cu mulţi ani în urmă.
E foarte drăguţă.
Pot să stau cu tine?
Pleci şi tu? Unde o să mergi?
Nu ştiu.
Îmi pare rău că te-am lăsat singur.
- E frumos. - Îţi place?
- Îţi vine bine. - Se potriveşte cu cămaşa ta.
Se potriveşte cu tenul tău.
Culoarea asta putea să fie oribilă.
Foarte vulgară. Dar e chiar frumoasă.
- Da. Şi mie îmi place. - Da.
Frumos.
Iei şi tu barca asta?
- Când? - Acum, cred. Cât e ceasul?
O să ai companie.
La ce te gândeşti?
Te văd.
Ştii...
- Aş vrea s-o cunosc. - Ştiam eu.
Nimic special. Doar o cafea cu ea.
Vreau să ştiu cine e. Ai vreo problemă cu asta?
Nu.
Nu eşti supărată?
- Nu o mai urăşti? - Nu.
Un pic.
Crezi că are numărul ei?
- Tata? - Da.
- Cred că da. - O să-l întrebi?
Uite...
Tocmai s-a urcat în barcă, eşti nebun?
Du-te.
Ce vrei să spui? N-am bilet, n-am nici telefonul.
- N-am nimic... - Ia-l.
Taci şi ia-l.
Ce o să faci, Elsa?
Nu ştiu, văd eu. Ia un autobuz.
O să iau alt bilet. Uite nişte bani.
E pe numele tău. Dacă îl văd, mă dau jos.
- Nu pot să mă duc. - Nu se uită la bilete.
- Ce spui? - Du-te!
Du-te.
- Du-te. - Ce spui?
Du-te.
O fată frumoasă avea un iubit blond
Dar într-o noapte, furtuna l-a dus pe fundul mării
Şi barca s-a întors singură, fără pescar la bord
Goală, fără cârmaci, din apele adânci
Cu felinarul de pescuit stins, într-o noapte întunecată
Bărcuţa orfană a intrat în port
Şi toată speranţa s-a înecat în apele adânci
Şi barca s-a întors singură, fără pescar la bord
În fiecare noapte de atunci pe micul dig
Fata cântă un cântec de jale
Şi barca s-a întors singură, fără pescar la bord
Goală, fără cârmaci, din apele adânci
Cu felinarul de pescuit stins, într-o noapte întunecată
Bărcuţa orfană a intrat în port
Şi toată speranţa s-a înecat în apele adânci
Şi barca s-a întors singură, fără pescar la bord
Mult peşte. Mult peşte.
Peşte proaspăt din visele mele.
Din
Adâncurile
Apelor
Sfârşitul poveştii.
Cât îmi place
KYUKA: ÎNAINTE CA VARA SĂ SE SFÂRŞEASCĂ
Bărcuţa mea dulce
Norii cei mici
Marea cea mică
Cât îmi place
Valul cel mic
Ce se izbeşte de balustradă
Sunetul greieraşilor
Strigând...
În timp ce stau
Pe plaja cu nisip
Pescăruşii
Zburând peste mare
Vor spune că mă iubesc
Nu vreau
Să vină sfârşitul
Pentru vara asta
Nu vreau
Să mă laşi
Singură ca un cocoş