Downloaded from YTS.MX
DOKUMENT NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Funguje to.
To piano funguje.
To piano ve skladu…
- To piano mi koupila babička, viď? - Přesně tak.
- Vzpomínáš si? - Ano.
A máma řekla: „Až budu mít narozeniny,
Risa bude hrát na piano a Jui zpívat.“ Je to tak?
- Tak to nebylo. - Vážně?
Riso, ty budeš hrát na piano,
pak mi řeknete, abych si lehla
- a Jui mi namasíruje záda. - Jo, tys ji masírovala.
- Tak na co to piano? - Přesně.
A to, cos hrála, byla svatební píseň.
- Ne narozeninová. - Pravda.
- Ty to zvládneš! Snaž se. - Ale já už nemůžu.
Takže to je vše?
Od dětství jsem přišla o hodně věcí.
Když jsem si to uvědomila a ohlédla se, zbyla mi jen hudba.
Tak jsem se velmi snažila, abych o ni nepřišla,
abych byla šťastná.
Přesto se na mě valí jedna špatná věc za druhou.
Co pro sebe v takové situaci mohu udělat?
Už na začátku jsem se rozhodla,
že nebudu lhát.
Nebudu lhát sama sobě.
Budu si upřímně věřit.
FESTIVAL PÍSNÍ
Když věříte, dějí se dobré věci.
Jako když dítě věří slovům své matky,
že dobré věci se stanou, když věříš, že „dnes je další skvělý den“.
„Dobře! Dnes je další skvělý den!“
Věřme tomu a žijme dál.
Udělejme to!
Jsem připravená.
Ať je to skvělé!
Dobře.
Kdykoli se o něco pokusím, vždycky se objeví problémy.
V době, kdy moje turné teprve začínalo,
se v tisku psalo o mých potížích v osobním životě.
BERUŠKA LISA
Jaký byl nejtěžší okamžik v tvém životě?
To, co se teď děje mně, se může stát každému, že?
Den po zprávě o mém osobním životě jsem měla koncert.
Víc než osobní život mě trápilo,
jak mám jako LiSA přede všemi vystupovat.
Jak a co mám říct,
aby si o mě všichni nedělali starosti?
Několik hodin
jsem o tom usilovně přemýšlela.
Po několika hodinách přemýšlení jsem se vydala na koncert.
Každý den na celém světě a v této společnosti toho já,
a možná i vy všichni,
hodně prožíváme.
Nevyřešila jsem tak své osobní problémy,
ale uvědomila jsem si, že mám místo,
kam se mohu vždy vrátit, a že tam na mě budou čekat lidé.
To mě povzbudilo a uklidnilo.
Dnešní den je však určen nám všem, kteří jsme se tu sešli. Dobře?
Pojďme se bavit víc než kdokoli jiný na tomto světě! Dobře?
Rozhodla jsem se mezitím jít dál.
Nevyřešila jsem své slabosti,
bolest ani smutek.
Ale rozhodla jsem se prozatím běžet vpřed.
Uvědomila jsem si,
že i když se některé věci nevyřeší,
pohyb vpřed mi v minulosti mnohokrát pomohl zahojit rány.
O jistých věcech jsem přesvědčena, že jsou správné.
Například jsem viděla tolik případů, kdy lidé zradili druhé,
nejen v milostných vztazích, ale prostě obecně,
a nakonec způsobili bolest sami sobě.
Proto jsem se rozhodla žít upřímně
a nikdy nezradit druhé lidi.
Dobře.
NAHRÁVÁNÍ
SKLADATELKA
Je to jen moje interpretace,
ale první část je trochu smutná, přesto stále hledí do budoucnosti,
a druhá část je o naději
a zvednutí hlavy.
Myslela jsem si, že právě tak by měla být tato píseň interpretována.
Jedu bílou ulicí…
To „jedu po bílé ulici“ zazpívej trochu důrazněji.
- Dobře. - Aby to přešlo do refrénu.
Tahle část se mi opravdu líbí.
Dobře, to mi pomohlo pochopit rytmus. Děkuji.
- Tak ještě jednou. - Dobře.
Pořád přemýšlím, kolik bolesti jsem dokázala vypustit
a vlít do téhle písně.
Chápu, co tím myslíš.
Možná to nejde, když jsi moc šťastná.
- Souhlasím. - Je to tak?
Ale myslím, že to tak obecně cítí většina umělců.
- Stejně jako dřív spisovatelé. - Jo.
Myslím, že když jsme příliš šťastní
a stoprocentně spokojení,
nedokážeme už nic vytvořit.
- Tak to cítím i já. - Jo.
V hledání štěstí jsem se zlepšila,
ale mám pocit, že nikdy nebudu spokojená.
Dnes budu zpívat, jako bych přivolávala Sayuri Išikawu.
Když jsem mluvila s paní Kadžiurou,
říkala, že na začátku písně „Akeboši“,
u slabiky „ta“ v „taiyou“,
když vydechnu ten vysoký tón, falzetem,
tak se jí rozbuší srdce.
Když paní Išikawa řekne „kakuši kirenai“,
ona na to: „ou“.
To „ó“, když řekne
„ó, koetai“. Ta malá část.
Chce se mi z ní křičet „Sayuri!“
Doufám, že se mi to podaří zakomponovat
do těch částí, kde se říká „tai“ nebo začátek „šindžitsu wa“.
Jsem opravdu neklidná, takže se nemůžu přestat hýbat.
Proto mě vždycky mrzí, když se dívám na playback.
- Přejete si, abyste si udělal pauzu? - Ano.
Co se týče těchto pohybů,
trénuješ si je v duchu před začátkem natáčení?
- Opravdu? - Ano.
V minulosti jsem se dívala na DVD o japonských kurtizánách, například oiran.
I když si lehnou, klesají velmi pomalu.
Anime mi poskytuje příležitosti
v každém zlomovém okamžiku života.
Debutovala jsem prostřednictvím projektu s názvem Angel Beats!
Líbilo by se mi to tak jako tak.
Pokud překonáme pravděpodobnost šest miliard ku jedné a znovu se setkáme,
a i když se tvé tělo nebude moci hýbat,
stejně si tě vezmu.
Nesnažila jsem se stát zpěvačkou anime písní,
ale začala jsem působit v kapele Girls Dead Monster z Angel Beats!
Protože to byla moje úplně první šance,
zoufale jsem se snažila nenechat si ji utéct.
Byla jsem jenom ušmudlaný spratek z venkova…
který prostě miloval zpěv, tak jsem zpívala dál.
Dostalo se mi tolik podpory od tolika lidí
a teď můžu stát na tomto pódiu.
Každý den si můžu říct:
„Dnes je skvělý den!“
Mám pro všechny oznámení.
Naše aktivity jako Girls Dead Monster pro Angel Beats! skončily.
Moc vám děkujeme za veškerou podporu.
Ale tím to pro mě nekončí.
Letos na jaře budu debutovat jako zpěvačka LiSA!
Podepsala jsem smlouvu s Aniplex a připravila sólový debut.
Byla jsem první umělkyní pod touto značkou,
tak jsem jako první singl měla možnost
nazpívat ústřední píseň k velké produkci s názvem Osud/Nula.
Všichni tvrdě dřeli na tom, aby LiSA uspěla,
takže jsem byla stále odhodlaná nedělat jim ostudu.
LiSA LÁSKA JE VŽDYCKY ÚSMĚV
Vzhledem k tomu, že to dělám už deset let,
má každý představu o tom,
jakou má mít LiSA v určitém okamžiku podobu.
V minulosti jsem měla pocit,
že musím každému splnit jeho přání.
Co se týče mých snů,
po vystoupení v Budókanu
se lidé začali ptát: „Kdy vystoupí v Tokijském dómu?“
Nebo: „LiSA by mohla vystoupit v Kóhaku.“
Hodně lidí o tom mluvilo.
To mě oslovilo.
Tak se vystoupení v Tokio Dome a Kóhaku
stalo mým cílem.
Během koncertu Zachyť ten okamžik
všichni říkali: „Postaráme se o to, aby LiSA v Kóhaku vystoupila!“
ZACHYŤ TEN OKAMŽIK TOKIJSKÁ PÍSEŇ, 2018
Běžela jsem a potila se.
Ale ten rok jsem se na Kóhaku nedostala.
Tak jsem si řekla, že na to, abych se tam dostala, prostě nemám.
Myslela jsem si, že LiSA ve mně skončila.
Vážně.
Ale přesto mi produkce anime
dala šanci zpívat.
Během procesu
se ale na vzniku anime podílí spousta lidí.
To jsem se naučila, neboť jsem byla u produkce s názvem Angel Beats!
Takže jsem si nemohla dovolit dělat věci polovičatě.
Pak jsem byla u filmu Zabiják démonů.
Věděla jsem, kolik lásky do toho všichni vkládají,
tak jsem tomu chtěla dostát.
Pak mě poprvé pozvali do Kóhaku.
Já…
jako bych byla zachráněná.
Říkala jsem si: „Jsem tak ráda.
Podařilo se mi splnit jednu věc, na které všichni tvrdě dřeli.“
Slečna LiSA.
70. ROČNÍK NHK RED & WHITE PÍSŇOVÝ FESTIVAL, 2019
O nic z toho jsem neusilovala sama.
Dostala jsem šanci tam jet,
tak jsem tomu chtěla dát všechno.
Nic víc se k tomu nedá říct. Ne každý může stát na tom pódiu.
Když jsem na to pódium dostala lístek,
chtěla jsem do toho dát všechno.
Nic víc v tom není.
To se nezměnilo od doby, kdy jsem byla v Girls Dead Monster.
Když dostanu šanci něco udělat
a když to někomu udělá radost,
chci těm lidem dát všechno.
Tak jsem to cítila.
GIFU, KAKAMIGAHARA EXIT 1 KM
- Jsem doma. - Vítej doma.
Vítej doma!
- Tamo! - To je Risa.
- Tamo! - To je Risa. Řekni: „Vítej doma.“
Vítej doma.
Pojď sem.
To je Risa.
Je doma.
Tady.
- Dobrou chuť. - Dobrou chuť.
A co sůl a pepř?
Nechceš nic?
Opravdu?
Dej si na to trochu téhle soli.
Říkala jsem, že nechci.
- Cože? Ty nechceš? - Říkala jsem, že nechci.
Aspoň to zkus.
Jsem tak vděčná, že se mám kam vracet.
Moje máma
teď může žít jako máma.
Když jsem byla malá, máma pracovala.
Takže většinou hrála roli táty.
Ale teď žije svůj život jako máma.
Uprostřed toho všeho by babička řekla: „Ach, ty stromy se kymácejí,
co asi na jaře vyroste.“
Nebo: „Lekníny kvetou jen ve dne.“
A sklízeli bychom na zahradě sezónní zeleninu.
Takže je to pro mě příležitost vrátit se k přírodě.
Uvědomila jsem si, jak je to důležité.
Do té doby jsem si vždycky myslela,
že je správné neustále pracovat.
Chápu to.
Myslela jsem si, že když si udělám byť jen malou přestávku, zůstanu pozadu.
Můžu pokračovat donekonečna.
Vždycky jsem se v tom lese schovávala.
Přicházela jsem, když jsem chtěla být sama.
Myslím, že i máma sem chodila sama.
Takhle s ní netřes.
Yui.
Podívej se sem.
Je to hodná holka.
Vlastně byla až moc hodná.
Myslela jsem si, že žádné dítě není tak hodné jako ona, ale pravda byla…
že mi nedokázala říct,
co se jí nelíbí nebo co cítí.
Mami, měla jsi mě, když ti bylo 21,
a rozvedla ses, když ti bylo 27.
Měla jsi dvě děti
a musela jsi pracovat.
Potýkala jsem se s tlakem, že musím být
odpovědná starší sestra, a se smutkem, že jsem bez otce.
To ve mně zanechalo naprostý chaos.
Tehdy jsem přestala chodit do školy.
Ano, my víme.
Ano, naše životy se tehdy ocitly na samém dně.
- Připadalo mi to beznadějné. - Souhlasím.
Neměli jsme ani dost jídla.
Můj život se úplně změnil
a já přestala chodit do školy ve druhém ročníku základní školy.
Všem jsem způsobila spoustu potíží.
Nebo spíš jsem všem způsobila starosti.
Věděla jsem, že máma pracuje a nemá čas na odpočinek,
aby mě a sestru uživila,
a že někdy při koupání pláče,
protože je zdrcená z toho, jak se snaží přežít.
Takže jsem se nedokázala přimět k tomu, abych byla moc sobecká.
Ale máma cítila potřebu zajistit, aby o mě bylo dobře postaráno,
takže když viděla, že si doma pořád zpívám,
dovolila mi chodit na hodiny hudby.
Zpěv mi byl blízký už od dětství.
Potom…
mě máma nechala udělat konkurz na hereckou školu,
což jsem vážně chtěla.
Dostala jsem čestné uznání.
Řekla jsem mámě, že se tomu chci věnovat vážněji.
Máma mi našla hostitelskou rodinu,
takže jsem odjela na Okinawu a dostávala lekce.
Nakonec se však můj sen nestal skutečností,
tak jsem se vrátila do Gifu.
Chtěla jsem se osamostatnit.
Nemohla jsem se spoléhat na mámu.
Proč?
Protože jsem odjela na Okinawu.
- Protože jsem za tebe utratila moc? - Je to tak.
Utratila jsi za mě spoustu peněz
a já věděla, jak tvrdě jsi pracovala,
abys nás vychovala.
- Prosím, neplač. - Zase bude brečet.
- Přestaň. - Ty tak snadno brečíš.
Chtěla jsem si pospíšit a stát se plně zodpovědnou dospělou.
Proč pláčeš?
- Kvůli tobě brečím. - Nemůžu si pomoct.
Za deštivých dnů
si vždycky vzpomenu
na jednu věc.
Když jsem chodila na střední školu,
zavolal si ředitel do školy maminku,
a protože jsem skoro nechodila do školy,
ředitel, vedoucí učitelka a třídní řekli,
že nemůžu jet na školní výlet,
protože bych nemohla pracovat ve skupině.
A maminka řekla:
„Prosím vás, věřte jí!“
Viděla jsem, jak při těch slovech brečí,
a z nějakého důvodu mě to strašně naštvalo,
takže jsem práskla dveřmi a šla domů.
Ten den takhle pršelo.
Její postoj, že v dceru vždycky věří,
se nikdy nezměnil, ať jsem byla kdekoli.
I když jsem se pohádala s kamarádkou,
když jsem se pohádala s přítelem nebo s někým starším.
I když jsem lhala,
měla silný pocit, že své dceři věří
a stojí na její straně.
Když jsem odešla z herecké školy,
řekla mi, ať se vrátím domů,
když mámě slíbím, že se zpěvem přestanu,
tak jsem se s tímto odhodláním vrátila domů.
Ale pak jsem začala přemýšlet, co jsem se tam naučila,
a o tom, k čemu ty tři roky byly.
To je Avril.
Když jsem byla v deváté třídě,
požádali mě, abych zpívala v jedné kapele.
To byla taková legrace.
Po nástupu na střední
jsme vytvořili kapelu jménem Chucky.
Členové Chuckyho milovali punkrock.
Řekli: „Dovol nám, abychom tě poučili o punku.“
Řekli mi: „Musíš nosit boty Dr. Martens.“
Začali tím, že mě učili svou módu.
S kapelou jsme zkoušeli ve skladišti.
Bývalo to tu zchátralé.
Propadala se podlaha. Máma všechno opravila.
Přinesli jsme si sem všechny nástroje a hráli tu.
Strašně mě bavilo scházet se s kamarády a hrát.
Ale v posledním ročníku střední školy, když se všichni rozhodovali o své kariéře,
jsem si uvědomila, že jsem jediná, jejíž snem je pokračovat v hudbě,
tak jsme se rozpadli.
A to mi bylo 20.
Když jsem byla dost stará na to, abych se o sebe postarala sama,
tak…
začala jsem konečně začal přemýšlet o cestě, kterou bych se měla vydat.
Když jsem se ohlédla zpět,
uvědomila jsem si, že jediné, co jsem dělala, byla hudba.
Byla to poslední naděje, která mi dodávala chuť do života.
Byly dvě cesty. Buď odejít do zámoří
a začít od nuly,
nebo odjet do Tokia a zkusit štěstí.
Tak jsem si řekla, že prostě pojedu do Tokia!
Vzala jsem všechny své úspory a odjela k Ai.
Je to horké!
Je to moc horké.
KAMARÁDKA
- Piješ kafe? - Piju hodně kafe.
- Fakt? - Jo.
Ale dřív jsi vždycky pila to hodně sladké.
Pila jsem café au lait.
Jednou jsem se dozvěděla o LiSINĚ snu.
Říkala jsi, že pokud nebudeš debutovat do svých 23 let,
- přestaneš zpívat. - To je pravda.
Děti, které byly v herecké škole, debutovaly ve velmi mladém věku,
takže 20 bylo moc.
Ty obavy vznikají spontánně.
Ano, to děláš.
Mluvím o tom dodatečně.
Jo, prostě podáváš zprávu. To jsi celá ty.
Místo toho, abych mluvila o svých starostech, předávám odhodlání.
Jo. Říkáš: „Stalo se tohle, tak jsem se rozhodla udělat tamto.“
- Takže bych jen řekla: „Zlom vaz!“ - Chci jen poslední impuls.
- Jako když jsem přijela do Tokia… - Jo.
…a chtěla u tebe přespat, protože jsem tam měla koncert.
Přesně.
Měla jsem jen jeden futon
a ležely jsme na něm obě.
- Jo. - Strašně jsme se smály.
- Přivezla jsem si jen jednu krabici. - Vážně?
Ne, krabici ne.
- Měla jsi tašku na kolečkách. - Fakt?
Přijela jsi s jednou příruční taškou a tři krabice dorazily později.
- Tu jsme použily jako šuplík. - To je pravda!
- Máš pravdu! - Jo.
- Dala jsem si tam šaty. - Všechny.
Ano, použila jsi ty krabice jako zásuvky
a dala tam všechno své oblečení.
Neměla jsem peníze na úložné boxy, tak jsem ho dala do krabic.
Takhle, že?
Když jsi ke mně přijela jen s jednou taškou na kolečkách,
myslela jsem, že tě všichni podpořili.
Ale pak jsem zjistila, že jsi odešla po velké hádce.
Utekla jsem z domova. Říkala jsem si: „Ale no tak!“
Protože já tvou mámu taky znám!
Teď už je to v pohodě, ale tehdy jsem se bála, že mě bude nenávidět.
Teď je mi tvoje máma určitě vděčná.
Jo, od té doby, co jsi mě ubytovala.
Jo.
Ty jsi donutila babičku, aby ti poslala ty krabice, že?
Byla jsem v šoku, ale to všechno jsi mi řekla až potom.
Kdybys přišla o všechny životní prostředky,
tak by mě nakonec nenáviděli!
Říkala jsem si: „Dej mi pokoj!“
Myslím, že už od dětství
jsem si uvědomovala, že život je… velmi osamělý.
Jasně.
PRODUCENT
Ale díky tomu,
kdykoli cítím vřelost svých přátel nebo jiných lidí,
dojímá mě to.
Moje rodina
a můj tým
se vždycky drží v určité vzdálenosti.
Ale já si ten odstup neudržuji,
protože bych byla smutná, až tu nebudou.
Je to proto, že chápu, že od určité chvíle
je to můj osobní boj.
LiSA zaujme pozici.
- Jdeme na to, LiSO. - Ano.
Během podzimu 2021
vyšly čtyři velké písňové spolupráce
s filmy a televizí.
To je skvělé!
Část uděláme vleže.
Podobně jako v případě seriálu Sword Art Online,
v němž už dlouho zní mnou nazpívaná znělka,
se stávám součástí producentské rodiny.
Cítím tedy velkou odpovědnost.
Když už vydáváme čtyři znělky,
bylo by fajn, kdybychom s každou z nich něco udělali.
Jsou lidé, kteří chtějí něco udělat a podpořit,
takže můžeme-li navrhnout způsob, jak se na tom podílet…
- To je hodně důležité. - Ano.
Ať už je to na YouTube nebo na internetu…
Místo otevřené všem.
Myslím, že by to bylo lepší.
Dobře.
Chápu.
- Postaráme se o to. - Děkuju.
- Muro. Můžeš sem přijít? - Jistě.
- Musím ti udělat přednášku. - Jistě.
O co jde?
Nemusíš to natáčet.
Proč jsi zveřejnila URL odkaz na stažení?
Můžeš mi říct důvod? Ne že by to bylo špatné.
Důvodem je,
že jsem si myslela, že lidi bude zajímat, o čem je píseň „GL“,
tak jsem to zveřejnila k poslechu.
Aha.
- Promiň. - Já to chápu.
Ne, to je v pořádku.
Už jsem to říkala,
ale myslím, že je důležité myslet na diváky.
Kdo se na to dívá
a co chce?
Zejména v případě Twitteru.
Dnes jsem chtěla retweetnout to, co jsi napsala,
ale pak jsem si řekla: „Už to vyšlo na YouTube?
Nebo kde to vůbec vyšlo?
Vlastně, můžu vůbec o tom videu napsat příspěvek?“
Ale pak jsem si pomyslela: „Kde to video vůbec najdu?“
Jeden tweet se rozešle
více než milionu mých sledujících
a je to kvůli něčemu, za co lidé platí.
A jsou do toho zapojeni lidé, kteří chtějí,
aby se ten tweet rozšířil, jsou jeho součástí
a žádají o fotky pro příspěvek.
Takže chci, abyste si dávali pozor na každý příspěvek.
Je mi to líto.
Ale chápu tvůj záměr.
Budu víc myslet na diváky.
- Nemůžu u ničeho psát „jak víte“. - Co to je?
- Nevím. - Ale ne.
- Tak jsem to nemyslela! - Počkej.
- „Jak víte?“ - „Jak víte.“
Jako že se předpokládá, že lidé už to vědí.
Chtěla to slovo.
- Je mi to moc líto. - Měla chuť to slovo použít.
Tak to LiSA myslela.
Ano, o tom jsi mě chtěla poučit.
- To je dobré. - Promiň.
Porada skončila.
Jdeme točit videoklip.
Děkuju.
Během této doby jsme pracovali na mnoha místech,
přičemž jsme se chránili před COVID-19.
Všichni na světě,
včetně mě,
se snažili najít způsob, jak pokračovat v činnosti.
Každý prováděl mnoho pokusů a omylů.
Uprostřed toho bylo obtížné pokračovat v jednom z mých velkých cílů,
koncertu v Dómu.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Jaké jsou alternativní návrhy na dny,
kdy byly v plánu koncerty v Dómu?
Nouzový stav bude zrušen.
- Vážně? - Jo.
Ale další vlna pravděpodobně udeří někdy v prosinci.
Buď na místě, nebo při plánování produkce.
A co Gifu? I když se z toho možná stane spíš soukromá akce.
Taky mě to napadlo.
- Třeba můj sklad? - Vážně?
Ten u vás v domě?
Kolik se tam vejde lidí?
Rád bych přidal aspoň jednu novou písničku.
Pokud se nám podaří odhadnout,
jak bude znít nová píseň LiSY…
„Vytí“?
…bude samotná koncepce koncertu velmi jednoduchá.
Důvodem, proč jsem chtěla udělat koncert v Dómu,
Jako v Tokijském a Nagojském dómu…
Chtěla jsem uzavřít jednu kapitolu.
Nenazývala bych to promocí,
ale je důležité uspořádat ceremoniál, který připomene posledních deset let.
Ukončit jednu kapitolu.
Svým způsobem je to začátek mého nového já.
Je to začátek.
Začátek.
ZAČÁTEK
Je to moje nové já.
„Nové já“?
V tom případě si myslím, že je lepší najít větší volnou plochu.
Tedy místo, které je stejně velké nebo větší než Budókan.
Podíváme se po nějakém.
Pokud se mi podaří vymyslet jednu větu do textu písně „Mé nové já“,
všechno do sebe zapadne.
Dobře. Pak to dokončím.
Půjdu hledat nějaká místa.
Děkuji.
Když jsem se poprvé setkala se slečnou Kaorin a panem Hasegawou,
první, co mi pan Hasegawa řekl, bylo:
„LiSO, my jsme tu rodina.“
Označení rodina mi dávalo velký smysl.
Kdyby mi někdo řekl: „Ty jsi umělkyně a my jsme manažerský tým,“
napadlo by mě: „Co dělá manažerský tým?“
Řekl: „Jsme rodina. Já jsem táta. Tohle je máma. Ty jsi nejstarší dcera.
Budeme podporovat sen nejstarší dcery.“
Tohle mi řekl a pro LiSU
se ona stala mámou,
on tátou
a já dcerou.
Když čelíme skutečné krizi, máme rodinnou poradu.
- Byla jsi tak blízko. - Byla jsem tak blízko
RYON2 HLASOVÁ KOUČKA
Bravo!
Začněme běhat.
Od té doby, co jsem se stala zpěvačkou,
bylo důležité, abych se naučila,
jak při koncertu rozpálit publikum
a zajistit, aby se bavilo.
Takže zlepšování pěveckých dovedností nebylo na seznamu priorit vysoko.
Ale během pandemie COVID-19
jsem měla spoustu času.
Nakonec to bylo dobře i špatně, ale když jsem měla úplně prázdný rozvrh,
začala jsem se bát
a říkala si, že jestli během pandemie COVID-19
něco nezískám,
všechno přijde vniveč.
Začala jsem se tedy znovu učit zpěv
od začátku s instruktorkou Ryon2.
Když jsem byla malá,
dokázala jsem se zpěvem bavit, aniž bych o čemkoli přemýšlela,
ale jak jsem stárla,
změny, které se udály s mým tělem, a pocity,
obtížnosti písní…
byly stěny, na které jsem neustále narážela.
Ale nevěděla jsem,
proč se to děje.
Spolupráce s instruktorkou Ryon2
mi však pomohla tyto záhady odhalit.
Teď, když se mi při zpěvu něco stane
nebo když narazím na zeď,
mám pocit, že dokážu najít způsob,
jak tyto potíže překonat.
Mám pocit, že existuje píseň, o níž jsem nevěděla, že ji uzpívám.
Je to vzrušující.
Tohle umí jen ona.
Když máš divný pocit v krku
nebo když je pro tebe těžké používat hlas, usměj se ještě zářivěji.
Vlož se do textu a oklamej samu sebe.
Nikdy nedovol, aby ti publikum vidělo v tváři obavy.
Udělej to takhle.
Pořád máš hlas, ne?
- Jo. Dík. - Fajn.
Jo.
Vždycky mě okouzlí.
To bylo úžasné!
Na konci reklamy si říkám: „Už to začne!“
Znervózňuje tě to, co?
Říkáš si: „Už to bude?“ A ono není.
Rozptyluje tě to, i když se bavíš s přáteli.
Už to začalo!
Páni.
To bolí.
Tobě se nezastaví srdce, když se tu objeví Inosuke?
Ani ne.
Cože?
- Je úplně jiný než Kirito. - Máš pravdu.
Tady je!
To bolí.
To je Rengoku.
To bolí!
- Promiň. - To bolí.
Znamená to, že jsi tohle často používala.
Pokaždé, když zpívá, rozšiřuje si bránici a žebra.
Tuto oblast hodně používá, takže se hodně hýbe.
Takže její tělo ztuhlo, aby se zotavilo.
- Proto je pohyb bolestivý. - Bolí to.
- Ale letos jsi v dobré kondici. - S tím souhlasím.
Velmi dobré.
Zajímalo by mě proč.
Doteď, kdykoli jsem skončila živé vystoupení,
jsem nemohla jíst, jak jsem byla vyčerpaná.
Pokaždé, když jsem jela na turné, jsem si říkala: „Já to nezvládnu.“
Bylo to těžké.
Byla jsem mladá a myslela jsem si, že když využiji svou energii,
dokážu oslovit každého.
Až do svého prvního koncertu v Budókanu
jsem si neuvědomovala, že se ničím.
Protože jsem se o sebe nestarala,
mám pocit, že jsem se hodně poškodila.
Spoustě lidí jsem způsobila potíže
a zradila jsem očekávání všech.
Bála jsem se a byla pod tlakem.
V den mého prvního koncertu v Budókanu
mi nebylo dobře.
PRVNÍ ŽIVÝ KONCERT V NIPPON BUDÓKAN, 2014
Bála jsem se
pomyslet na to,
že se něco pokazí, takže jsem to nemohla nikomu říct.
Myslela jsem si, že bych ztratila důvěru v sebe sama, tak jsem to nikomu neřekla.
Ale když koncert začal,
bylo to jako ve zlém snu.
Takový sen se mi zdál mnohokrát.
Sny, ve kterých ztratím hlas a lidé začnou odcházet.
Měla jsem jen výčitky svědomí vůči lidem, kteří se na mě přišli podívat,
ale nedokázala jsem z pódia říct „promiňte“.
Dnes je další skvělý den!
- Ahoj! - Ahoj!
Říkala jsem si, že bych ten den neměla označit za nejhorší.
A kdybych se na pódiu omluvila,
myslela jsem si, že způsobím, že se ten den stane něčím nejhorším dnem.
Tak jsem se nemohla omluvit.
Moc se omlouvám.
- Moc se omlouvám. - To nic.
- Vážně se moc omlouvám.
To nic.
No, do té doby
jsem se cítila nesmírně nejistě, bála jsem se, že něco
nebo někoho ztratím.
Nechtěla jsem ztratit jedinou věc.
Nechtěla jsem ztratit jedinou osobu.
Nechtěla jsem nikomu ublížit.
To jsem si myslela,
zatímco jsem se snažila vytvořit si dokonalou představu o sobě.
Jenže toho dne
jsem odhalila velmi ubohou stránku sebe sama.
Moc se omlouvám.
Proč se omlouváš?
Moc se omlouvám.
Nedokázala jsem se smířit
se svými slabostmi.
Ale od toho dne jsem toho začala být schopna.
Dokázala jsem se přijmout.
To letělo!
Co je to za jazyk? Thajština?
Je tolik jazyků.
Co bylo nejzábavnější?
V zámoří?
Úplně na závěr jsme se podívali do Paříže a Španělska.
Trávili jsme tam čas, ale vypukl COVID-19.
Plánovali jsme…
EXMANAŽERKA TURNÉ
…turné po Asii v roce 2020.
Je to tak. Nemohli jsme.
Protože jsme tam nemohli jezdit často,
snažili jsme se být flexibilní a vymýšlet způsoby, jak diváky překvapit.
Nakonec ale diváci…
Ano.
- …místo toho překvapili nás. - Letiště bylo úžasné.
Jo.
Pomohlo mi to zažít všechno na vlastní kůži.
Dokud ses nestala součástí našeho týmu,
nedovedla jsem si představit, že mě v zámoří čekají fanoušci.
Myslela jsem si, že čekají na někoho,
kdo jen zpívá japonské anime písničky.
Místo toho, že se na mě přišli podívat osobně,
jsem si myslela, že přicházejí jen kvůli tomu žánru,
a říkala jsem si jaká je to úžasná kultura, ale pak…
Jane, naplánovala jsi
spoustu cest, abych mohla vystupovat na sólových koncertech,
a umožnilas mi vidět tváře místních fanoušků.
Proto když si vzpomenu na nějakou zemi,
vybaví se mi tváře fanoušků a koordinátorů akcí.
Děkuju.
Mluvili jsme tolika jazyky.
Hola.
Já jsem LiSA. Šťastný nový rok!
- Musíme všechno znovu naplánovat. - Jo.
DNES JE DALŠÍ SKVĚLÝ DEN
Stále jsem v kontaktu s místními koordinátory akcí
v různých zemích.
Chápu.
Ptají se mě, jestli je letos možný koncert.
Vyměňujeme si aktuální informace
a informace o svých zemích.
Kromě COVID-19 probíhá také válka,
takže situace ve světě se neustále mění.
Jo.
Ale stále dostávám dopisy ze zámoří.
Dostávám spoustu dárků.
Vidím, že na mě nezapomněli.
Když vystupuji na koncertech v zámoří, je mi ctí, že mě vnímají
jako součást japonské kultury.
Když se setkávám se svými fanoušky v zámoří,
uvědomuji si, že na Japonsku je něco, co se lidem může líbit,
i když jejich jazyk, kultura a životní styl jsou odlišné.
Ať už jsou to japonské výrazy nebo…
melodie v japonském stylu
nebo anime, které se Japoncům budou líbit,
chci vzít věci, které jsou pro mě vzácné,
a navštívit jiné země,
abych se tam se všemi setkala
a aby si všichni užili mnoho dalších aspektů Japonska.
Babička říkala:
„Tato květina kvete z vodní hladiny.
Kvete jenom za dne.“ To mě naučila.
Říkala, že kvete jen ve směru slunce.
Říkala: „Vyrůstá a rozprostírá se z bahna a kvete.“
Existuje něco, čemu se říká guren džigoku.
Je to forma trestu
v pekle.
Je tam tak chladno,
že vám odpadává kůže a tělo se rozevře jako lotos.
Je to trest v pekle, při kterém se vaše tělo rozloží jako červený lotos.
Tomu se říká guren džigoku.
Takže jsem si z guren džigoku vzala guren.
a hana z vodní lilie a vzniklo Gurenge.
Jedno je cíl, kterého dosáhnete v krvavém stavu,
a druhé je leknín, který roste čelem k naději a slunečnímu světlu.
Připadalo mi to podobné mému životu.
Tak jsem si uvědomila, proč má babička tak ráda lekníny.
Ahoj!
Děkuju!
Co?
Turné k desátému výročí.
Od začátku jsme se potýkali s problémy
a některé koncerty jsme museli zrušit, takže to bylo velmi těžké.
Ale všichni spolupracovali,
takže se nám podařilo udělat úžasné turné.
Jsem moc ráda, že jsem mohla říct: „Dnes je další skvělý den!“
Moc vám děkuji.
Možná jsi v minulosti v Budókanu udělala nějakou chybu,
ale teď je všechno smazané.
Jsem moc ráda.
Teď už můžu jít do finále… Prosím tě, neplač!
- Promiň! - Už nechci plakat.
Kaorin ji držela.
Díky moc.
Viděli jsme úžasný koncert.
Trvalo dlouho, než jsme se sem dostali.
- Jo. - Zase přišla zima.
Pojď sem.
Pláč mě vyčerpal.
Díky němu jsem si uvědomila, že jsem se sem nedostala sama.
Každý den všichni společně pracovali na tom,
aby to byl další skvělý den.
Kdybych na to byla sama,
nezvládla bych to.
Všichni mi dodávají sílu a umožňují mi být LiSou.
Těch deset let mi přineslo přátele.
Šlo ti to skvěle.
Děkuju.
- Ahoj. - Hodně štěstí na konci roku.
- Děkuju. - Bav se.
- Uvolni se. - Děkuju.
- Ahoj. - Ahoj.
- Měj se. - Ahoj.
Děkuju.
Jaké to je, Yui?
Dobré. Mám pod tím tričko.
Jo. To je hezké.
YUI, SESTRA
Taky chci vidět různé styly, ale můžeme se nejdřív vyfotit?
- Kde začneme? - Z téhle strany.
Nechme teď stranou datum vydání a zkusme si to nejlepší.
Tohle je tričko.
To je pěkný potisk žirafy.
Když budeme vycházet z velikosti L podle Yuiina pasu, kluků nebudou.
A pokud jde o pas… Je to L, že?
Šití oblečení je těžké.
Nemám základní znalosti, třeba kam co zastrčit,
aby se změnil styl a tak dále.
Navrhla jsem věci, které chci ušít,
a pracuji na tom s mladší sestrou a Haradou.
My tři.
Všechny jsme si sdělily nápady, které se nám líbí,
a já jsem nechala sestru vše nakreslit.
I když je to kostkované, chtěly jsme určité barevné kostky,
tak nám je nakreslila a ukázala.
Sestra vyrůstala ve stejném prostředí jako já
a líbí se nám podobné věci,
takže, jak to říct?
Když řekne „aha!“, vím přesně, co chce.
Je to někdo, s kým můžu komunikovat srdcem,
aniž bych řekla jediné slovo.
Takže i když jsme společně vytvořily značku ROY,
určitě vlastnosti oblečení
se nedají vyjádřit slovy.
Například význam slova „roztomilý“ má každý jiný.
Nosí se trochu ležérně.
Je to jako oblékat se po svém.
Jinak to upravit.
Přesně tak.
Vše vkládá do kreseb
a vytváří styl.
Dokáže vycítit, co se mi líbí
a co ne.
Takže je to velmi užitečné.
Je také…
citlivá a všímá si
změn v mé náladě a pocitech.
Takže když mi máma nerozumí,
můžu za ní jít a postěžovat si:
„Proč mi máma nerozumí?“
Je na stejné vlně jako já
a rozumí mi.
Taková je.
Co se týče oblečení…
- Kostým ještě nemáme. - Aha.
Tohle nosím s sebou.
Protože jsem s poučila z vlastních chyb.
Když jsem byla na střední škole, než jsem debutovala,
řekli mi, že mi vyfotí obličej.
Byla jsem šťastná, protože to bylo poprvé, co mě nalíčil profesionál.
Šla jsem tam nadšená, ale můj obličej se změnil v někoho, koho jsem nepoznala.
Tak je to asi vždycky.
Říkala jsem si: „Kdo to je? Měly moje oči vždycky takový tvar?“
Proto si vždycky líčím oči sama.
- Aha. - Ano, protože oči mohou změnit tvář.
Abych chránila image LiSY, líčím si oči vždy sama.
- Tvoje oblíbené místo? - Místo?
Místo!
- Může to být u vás doma… - Koupelna.
- Koupelna u vás doma? - Ne, jakákoli.
- Jakákoliv? - Jo, protože tam můžu být sama.
Dobře, takže koupelna.
Původ tvého jména LiSA.
To je moje pravé jméno.
Myslela jsem si to.
- Risa Oribe. - Ano.
Můj táta takhle listoval stránkami a byla tam Risa.
Čím jsi byla v minulém životě?
- V minulém životě? - Ano.
Toulavá kočka.
Jaké jídlo vaříš nejraději?
- Tondžiru. - Věděla jsem, že to řekneš.
Je nakrájená.
Kromě tondžiru často vařím i polévku miso.
Vařit mě nikdy nebavilo,
ale abych zůstala před koncertem zdravá,
je bezpečnější přesně vědět, jaké ingredience se používají.
Proto jsem začala vařit sama.
A můžu u toho přemýšlet.
Vypadá to dobře.
Obrátíš to?
Myslím, že když umíráme, nepřijde nám na mysl něco,
co jsme dokázali sami,
ale jak jsme koexistovali s ostatními.
Myslím, že se nám vybaví šťastné vzpomínky.
A myslím, že ty šťastné vzpomínky
nebudou na něco, co jste dokázali sami.
Během předávání cen Japan Record Award
i Kóhaku jsem zjistila, že se mi ve chvílích štěstí
vybaví tváře mnoha lidí.
Když jste šťastní,
vzpomenete si na lidi, kteří s vámi spolupracovali,
abyste toho štěstí dosáhli.
Babička ještě žije,
ale sepsala závěť, protože neví,
kdy zemře.
A já se té závěti držím,
ale i když by toho určitě chtěla hodně říct,
poslední slova, která napsala,
byla pro jejího syna a dceru,
což je moje máma a její bratr. Napsala:
„Přeji si, aby oba žili spolu v míru a štěstí.“
Když jsem to viděla
a pracovala jsem na „Homuře“,
uvědomila jsem si,
že posledním přáním lidí je štěstí těch, kteří ještě žijí.
Nepřejí si vlastní štěstí,
ale odcházejí, a přitom si přejí štěstí druhých lidí.
Tohle jsem zjistila.
Chápu.
Tak mohou být pozůstalí silní
a žít dál.
A myslím, že ti, které zanechají,
budou při odchodu myslet na totéž.
HOMURA
72. NHK ČERVENOBÍLÝ PÍSŇOVÝ FESTIVAL NA KONCI ROKU 2021
Aha.
- Ve vyšší tónině to nejde? - Ale jo.
- Vzhledem k tomu, jak to končí, můžeme… - Jo,
a možná bychom to mohli přidat
na úplný závěr písně.
Aha, dobře. Na refrén.
Samotná píseň „Mé nové já“ se pojí s živým koncertem
a ten se jmenuje „Eva a narození“.
Mám pocit, že něco, s čím jsem se narodila, bylo spojeno s LiSOU,
ale díky existenci LiSY jsem také mohla být věrná sama sobě jako Risa Oribe.
Obě jsou si rovny.
Jako by kořen, který byl ve mně, vyrostl ve strom.
Začal růst výhonek,
který směřuje novým směrem. To je obecná myšlenka.
Chceš, aby to začalo od této části?
- Je to trochu nacpané. - To rozhodně.
Od tohoto místa jsem přešla přímo k té melodii.
- Aha, jasně. Tady jsme změnili tóninu. - Jo.
Kde to bylo?
Myslím, že tohle je dobré.
Od druhé sloky by z toho měl být punk.
To by bylo super.
Najednou.
Tak to uděláme.
Můžeš zkusit tuhle část zrychlit?
Udělej to.
- Páni. - Zní to skvěle.
- Tohle má všechno, co jsi zmínila. - To určitě má.
- I tady se mi líbí ta změna. - Jo, je to pěkné.
Podle mě je to takhle dobré.
- Hotovo. - A je to.
Líbí se mu to.
- Je to fakt dobrý, co? - Hodně dobrý.
- To jsem rád. - Hurá.
Do refrénu Šota přidal větu „Oribe z města Seki prefektury Gifu
a Horie z města Kani prefektury Gifu.“
Oribe z města Seki prefektury Gifu,
Horie z města Kani prefektury Gifu,
Oribe z města Seki prefektury Gifu,
Horie z města Kani prefektury Gifu.
A je to.
Vždycky jsi říkala,
že existuje LiSA a Risa Oribe.
Myslím, že když tam jdu jako LiSA, tak se určitě nalíčím.
LiSA ke mně nepatří.
- Vždycky jsi to říkala. - Jo.
Takže aby nezradila lidi,
kteří do LiSY vkládají lásku a očekávání,
musí Risa Oribe tvrdě pracovat.
Tenhle koncept mě nikdy nepřestane bavit.
Risa Oribe není tak divoká.
Vypadá to tak.
Risa dává přednost pohodlnému oblečení,
pod kalhotami má punčocháče,
protože je jí zima.
Ale LiSA nosí síťované punčochy a minisukně.
Co je vlastně LiSA zač?
Protože to nevypadá,
že by to byla alternativní osobnost, kterou si nasazuješ.
Jo.
Jsi to ty, ale LiSA je LiSA, ne?
No,
co se týče mého příspěvku k Lise,
jsem jen semínko.
Nejsem…
nic než pramenitá voda.
Ale touhy, naděje a sny každého z nás
kolem toho pramene vyrážejí
a vytvářejí řeku a oceán.
Děj?
Kvůli ději píšeš šílené množství textů.
Ptám se sama sebe, co právě cítím, a všechno si to zapisuju.
Byly tam věci, které na mě zapůsobily.
V podstatě znamenají totéž,
ale jednou jsi napsala:
- „Jak budeš žít?“ - Jo.
A taky jsi napsala: „Rozhodni se sama.“
Jo.
„Byla jsem zraněna, ale moje duše neodejde.“
Takže „Mé nové já“
není o tom,
že spolu budeme bojovat a spojíme ruce, abychom spolu prošli cílem.
Je to o vzájemném potvrzování se,
abychom mohli žít svůj vlastní život
co nejplněji.
Ale každý si musí vybojovat vlastní boj,
aby měl příjemný den.
Protože se teď děje spousta věcí,
chci, aby se lidé, kteří přijdou na můj koncert,
při odchodu podívali na vlastní zítřek
a vlastní život
a žili tak dál.
Je to něco jako přísaha, kterou si skládáte v srdci.
Taková je to písnička.
Už jsem skončila.
Bezva ženská. Jsem v pohodě.
Je to tak tajemné a náhlé.
Zahlcení…
představou různých lidí o spravedlnosti může způsobit zmatek.
Myslím, že mi hlavou proběhlo: „Chci být cool člověk!“
Mám pocit, že si třídím mozek.
Není to úplně stejné jako psaní deníku.
Je to spíš proces hledání odpovědí v sobě samé.
Ale psát si takhle věci
mi obvykle pomáhá přijít na texty.
Například
když mám pocit, že konečně chápu, co mi říkával můj učitel,
vznikne z toho věta: „Učitelovy výroky se někdy hodí.“
Tím, že si takto zapisuji každodenní objevy,
se z nich nakonec mohou stát texty písní.
Napsala jsem si otázku: „proč jsi osamělá?“
a odpověď jsem si napsala právě sem.
V deníku je tolik trapných zápisů.
Kdykoli jsem se snažila někomu sdělit své pocity,
příliš jsem myslela na atmosféru a na to, abych se zalíbila druhé osobě,
takže jsem nedokázala konverzovat, a zároveň být upřímná ke svým pocitům.
Když jsem tedy byla sama,
často jsem si své pocity zapisovala psaním dopisů
nebo deníků.
A dělám to i teď.
Neustále si zapisuji pocity.
Píše se tu: „Být mladá je úžasné, ale být dospělá je zábava.“
Nakonec to vždycky končí velmi pozitivně.
Myslím, že právě tento proces mi umožňuje napsat:
„Dnes je další skvělý den.“
Nemyslím to ve zlém, ale chci dělat hudbu jako zaměstnání.
Jako svou práci chci plnit roli LiSY.
Takže členové mé kapely přemýšlejí o tom, co fanoušci LiSY chtějí,
místo aby vytvářeli hudbu, o které si osobně myslí, že je cool.
Takoví jsou teď členové mé kapely.
Všichni tvrdě pracují
ve prospěch LiSY. A to včetně mě.
Často mi nadávají,
protože neustále měním setlist.
Myslím, že to není nemožné.
Co si o tom myslíš ty?
Myslím, že vědí,
že o to nežádám na základě
svých osobních pocitů nebo sobectví.
Proto budou brát moji žádost v potaz.
Ať už jde o mé nápady nebo o názory někoho jiného,
všichni společně brainstormují o tom, co je pro LiSU nejlepší,
aby vymysleli ty nejlepší metody a výkony.
Tento tým o tom všem přemýšlí společně se mnou
a já jsem hrdá na to, že s nimi mohu vytvářet LiSU.
Připravte se, jdeme na to.
- Je to sedm. - Připravit, jedem.
Připravit, jedem.
Už je to podeváté.
- Páni. - Není to úžasné?
To už jsi to dělala tolikrát?
Ale udělat to na konci koncertu je něco, co jsem ještě nedělala
- od toho koncertu v Budókanu. - O tom se nezmiňuj.
- Můj první koncert v Budókanu. - Neboj. Bude to dobré.
Bylo to na začátku roku 2014.
Takže je to už osm let, je rok 2022.
Byl ten koncert tak špatný?
Byl špatný.
Všichni se tvářili takhle.
Tehdy jsem měla jen jeden styl zpěvu,
takže když jsem tak nezpívala,
písnička byla zničená.
Chtěla jsem jít domů.
Ještě víc nás znervózňovalo, když jsme viděli její výraz.
- Fandili jsme ti. - Měli o mě strach.
Začala ses tvářit ponuře,
tak jsme ti fandili.
Všichni jsme se za ni modlili.
Neumíš lhát.
Nikoho neoklameš.
Jo, neumím lhát.
Myslím, že jsem z lhaní měla hodně výčitek.
Když lžeš, nejvíc trpíš ty sama.
Pak nemůžu stát na jevišti sebejistě.
Jo.
Jak když se nemůžeš podívat mámě do očí.
Ano, chápu.
Proto jsem se hned na začátku rozhodla,
že lhát nebudu.
Možná to bude znít divně,
ale mám píseň, která se jmenuje „Eien“
a je na mém debutovém albu.
Je o tátovi.
Táta stál vedle mě a řekl:
„Riso, mám tě rád.
Budu ti navždy nablízku.“ Ale druhý den byl pryč.
Pak už se domů nikdy nevrátil.
- Ach, tati. - Tak jsem se ptala, co znamená „navždy“.
- Znamenalo to tohle. - Cítila jsem to, když jsem byl malá.
- Proto ses rozhodla nelhat. - Ano.
Ale v době, kdy jsem debutovala, jsem pochopila,
že pocit „navždy“ popisoval množství lásky,
kterou ke mně v tu chvíli cítil.
Takže teď se můžu setkat s tátou.
Je tak bezstarostný.
- Ale ty jsi opravdu shovívavá. - Ano, odpouštím mu.
Opřeme se do toho.
- Jdeme na to. - Hodně štěstí.
- Opřeme se do toho.
Po rozvodu
jsem si sáhla na dno i po citové stránce,
takže jsem to měla opravdu těžké.
Každý den
se dějí dobré i špatné věci,
ale slyšela jsem, že je dobré říkat nahlas větu:
„Dnes je další skvělý den.“
Když jsem to slyšela,
říkala jsem si, že je to moc krásná věta.
Tak jsem šla domů
a řekla: „Riso, když nahlas řekneš,
že dnes je další skvělý den, tak se budou dít dobré věci.“
Napadlo mě, že když si ten pocit zapamatujeme,
mohla by se ta slova vyplnit.
A tak jsem se s dětmi podělila o všechno, co jsem se naučila, co jsem cítila,
o dobré citáty, které jsem našla, nebo o věci, které jsem chtěla udělat.
Možná je to teď těžké,
ale určitě se to zlepší.
Když se lidé rodí,
rodí se s odhodláním být šťastní.
Možná je to těžké a my se učíme,
ale já jsem si byla jistá, že budeme šťastní,
a tak jsem s tímto vědomím řekla:
„Riso, řekni nahlas, že dnes je další skvělý den!“
Pořád jsem se tvářila nadšeně
a zpívala si veselou písničku.
Byla jsem veselá.
Když se smáli a říkali, co se mnou je,
opravdu se mi ulevilo.
Naučila jsem se ta slova jako slova naděje,
takže jsem jako ty.
Ta krásná věta tě dojala
a podělila ses o ni s těmi, které máš ráda,
takže teď se o ni dělím s těmi, které mám ráda já.
Půjdu svou vlastní cestou.
Takže vy všichni jděte vlastní cestou!
Někdy v budoucnu, až se změní roční období,
se znovu setkáme.
Tohle je píseň pro vás všechny, kteří se snažíte žít co nejlépe. A!
Děkuju vám!
Mír!
Dnes je další skvělý den!
Ahoj!
Právě teď
se opravdu těším na svou budoucnost.
Budu se měnit,
dospívat a vyvíjet.
Chci si to užívat a očekávat od sebe pořád víc.
Mám pocit, že jsem zažila mnoho těžkých chvil.
Ale…
dokázala jsem žít dál…
a dnes jsem tady.
Právě teď si to užívám nejvíc.
Protože jsem nepřestala hledat
a protože jsem se hodně trápila a věnovala čas hledání všech odpovědí,
jsem schopna… si teď užívat života.
Myslím, že je lepší prožít těžkosti.
Myslím, že v budoucnu se setkám
s mnoha dalšími problémy a těžkostmi,
ale pokaždé budu každý z nich zpochybňovat, plakat kvůli němu, zlobit se
a postavím se danému problému tváří v tvář.
Pak si myslím, že všechno bude v pořádku.
Upřímně, poctivě a vážně.
Aniž bych utíkala. Když budu takto čelit všem obtížím,
pak si myslím,
že jednou budu moci říct, že všechno bylo v pořádku
a že to byl
další skvělý den.
Překlad titulků: Zdenka Slezáková