Downloaded from YTS.MX
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det virker.
Klaveret virker stadig.
Kan du huske klaveret i lagerhuset?
-Det var en gave fra bedstemor, ikke? -Nemlig.
-Kan du huske det? -Ja.
Mor sagde: "Til min fødselsdag
skal Risa spille klaver, mens Yui synger." Ikke sandt?
-Ikke helt. -Er du sikker?
Risa, du skulle spille klaver,
og så skulle jeg lægge mig ned,
-så Yui kunne massere min ryg. -Ja, du masserede hende.
-Hvad var klaveret så til? -Præcis.
Og du spillede en bryllupssang.
Ikke en fødselsdagssang.
-Du kan godt! Gør dit bedste. -Men jeg er færdig.
Var det alt?
Jeg har mistet så mange ting siden min barndom.
Og da det gik op for mig, kunne jeg se, jeg kun havde musikken tilbage.
Så jeg gjorde mit bedste for ikke også at miste den,
så jeg ville blive lykkelig.
Men jeg oplever stadigvæk modgang.
Hvad gør jeg i sådanne situationer?
Jeg besluttede mig for,
jeg ikke vil lyve.
Jeg vil ikke lyve over for mig selv.
Og jeg vil virkelig tro på mig selv.
70. NHK NYTÅRS-FESTIVAL
Gode ting sker, når man tror på det.
Det er ligesom, når et barn tror på sin mor,
når hun siger, at det bliver en god dag, bare man tror på det.
"I dag er endnu en god dag!"
Lad os tro på det og leve livet.
Lad os gøre det her!
Jeg er klar.
Lad os gøre vores bedste!
Okay.
Der vil altid være udfordringer ved alt, hvad jeg foretager mig.
Og da min nye tourné begyndte,
blev min nærmeste families problemer afsløret af pressen.
Hvad var det mest udfordrende øjeblik i dit liv?
De ting, der sker for mig nu, kan ske for hvem som helst, ikke?
Dagen efter rapporten om mit privatliv havde jeg en koncert.
Jeg var mere bekymret for, hvordan jeg skulle optræde som LiSA,
end mine personlige problemer.
Hvad skulle jeg sige for ikke at bekymre folk,
og hvordan skulle jeg sige det?
Det tænkte jeg meget over.
I flere timer.
Og efter at have tænkt over det i nogle timer tog jeg til koncerten.
Hver dag døjer jeg, som mange af jer
med egne problemer
og problemerne i verden.
At sige det løste ikke mine personlige problemer,
men det gik op for mig, at jeg har en plads,
som jeg altid kan vende tilbage til. Folk vil vente på mig.
Det gav mig mod og sikkerhed.
Men dagen i dag handler om alle os, der er samlet her. Okay?
Lad os have det sjovere end alle andre i verden! Okay?
Jeg besluttede mig for at komme videre.
Jeg har ikke fået bugt med mine svagheder,
smerter eller sorger.
Men indtil videre vil jeg bare fortsætte fremad.
Det gik op for mig,
at selv om mine problemer ikke er løst,
har det ofte hjulpet bare at fortsætte.
Jeg har en tro på, hvad der er rigtigt.
For eksempel har jeg set mange være hinanden utro,
både i kærlighedsforhold og generelt.
De ender altid med at skade sig selv.
Derfor er jeg fast besluttet på
at leve oprigtigt og aldrig forråde andre.
Okay.
OPTAGER
YUKI KAJIURA, KOMPONIST
Det her er bare min fortolkning.
Den første halvdel er lidt trist, men stadigvæk fremadrettet,
mens den anden halvdel handler om håb
og genoprejsning.
Sådan fortolker jeg sangen.
På vej ned af den hvide vej
Kan du synge den del lidt mere markeret?
-Okay. -Så glider den bedre over i omkvædet.
Jeg kan virkelig godt lide den del.
Okay, nu har jeg bedre styr på rytmen. Tak.
-Lad os prøve igen. -Okay.
Jeg vil gerne se, hvor meget af min smerte jeg kan få udløst
og overført til sangen.
Jeg forstår godt, hvad du mener.
Måske kan man ikke skabe den sang, når man glad.
-Enig. -Ikke?
Sådan er der nok mange kunstnere, der har det.
-Ligesom forfattere i gamle dage. -Ja.
Hvis vi bare var glade
og 100 % tilfredse hele tiden,
ville vi ikke skabe noget mere.
-Det fornemmer jeg. -Ja.
Jeg er blevet bedre til at finde lykken,
men jeg tror aldrig, jeg vil blive helt tilfreds.
I dag vil jeg synge, som om jeg tilkalder Sayuri Ishikawa.
Da jeg talte med frk. Kajiura forleden,
sagde hun, at i begyndelsen af "Akeboshi",
når jeg synger "taiyou"
og udånder den høje tone i kvindelig falset,
er det, som om hendes hjerte går i stå.
Når Ishikawa synger "kakushi kirenai",
og hun siger, "Åh."
Det lille "åh",
hvor hun synger "Åh, koetai."
Det giver mig bare lyst til at råbe.
Jeg håber, jeg kan inkorporere den følelse
i begyndelsen af "shinjitsu wa".
Jeg er rastløs og bliver ved at gå rundt.
Jeg fortryder det altid, når jeg ser min playback.
-Skulle du have holdt pause? -Ja.
Øver du dig altid på dine bevægelser
inde i hovedet, inden optagelserne går i gang?
-Gør du? -Ja.
Jeg har set film om japanske kurtisaner som oiran.
Selv når de lægger sig ned, gør de det meget langsomt.
Anime har givet mig flere muligheder
under flere store omvæltninger i mit liv.
Jeg havde faktisk min debut i et projekt, der hed Angel Beats!
Lige meget hvordan vi mødtes, ville jeg kunne lide dig.
Hvis vi slår oddsene seks millioner til én og mødes igen,
vil jeg stadig gifte mig med dig,
selv om du ikke længere kan bevæge dig.
Det var ikke mit mål at blive anime-sanger,
men jeg endte med at slutte mig til bandet Girls Dead Monster fra Angel Beats!.
Da det var min første chance nogensinde,
var jeg bange for at gå glip af den.
Jeg var en rapkæftet, lille snotunge fra provinsen.
Jeg elskede at synge, og det blev jeg ved med.
Jeg fik så meget støtte fra så mange mennesker,
og i dag står jeg her på scenen.
Hver dag
siger jeg til mig selv: "I dag er en god dag!"
Jeg har en meddelelse til jer.
Vores tid som Girls Dead Monster er forbi.
Mange tak for al jeres støtte.
Men det er ikke slut for mig.
Til foråret debuterer jeg som sangeren LiSA!
Jeg skrev kontrakt med Aniplex og lavede et debutalbum.
Jeg var den første kunstner i det pladeselskab.
På min første single fik jeg mulighed for at synge
hovedtemaet til en stor produktion, Fate/Zero.
Alle arbejdede hårdt på at gøre LiSA til en succes,
så jeg var fast besluttet på ikke at skuffe dem.
LiSA LOVE IS SMILE ALWAYS
Jeg har arbejdet sådan i ti år nu,
og alle har deres egen mening om,
hvad LiSA skal være på ethvert tidspunkt.
Før i tiden følte jeg,
jeg skulle gøre dem tilfredse allesammen.
Hvad angår mine egne drømme…
Efter min koncert på Budokan
begyndte folk at spørge: "Hvornår skal hun optræde på Tokyo Dome?"
eller at sige: "LiSA optræder måske til Kōhaku."
Der var mange, der talte om det.
Det påvirkede mig.
Så derfor er et af mine mål
at optræde ved Tokyo Dome og Kōhaku.
Under "Catch The Moment"
sagde alle: "Lad os få LiSA til Kōhaku!"
"Jeg løb, til jeg begyndte at svede"
Men jeg kom ikke til Kōhaku det år.
Så jeg troede ikke, jeg egnede mig til det.
Jeg troede, jeg var færdig med LiSA.
Det troede jeg faktisk.
Men takket være anime-produktionerne
fik jeg en chance for at synge igen.
Under processen
er mange mennesker involveret i at skabe en anime.
Det lærte jeg under produktionen af Angel Beats!.
Så jeg kan ikke gøre noget halvhjertet.
Så var jeg med i Demon Slayer.
Og jeg vidste, at alle gjorde sig umage med det,
og det ville jeg gerne leve op til.
Så blev jeg inviteret til Kōhaku for første gang.
Det føltes,…
…som om jeg blev reddet.
Jeg tænkte: "Åh, hvor er jeg glad.
Jeg har opnået noget, som de fleste kun drømmer om."
Frk. LiSA.
70. NHK NYTÅRSFESTIVAL, 2019
Ingen af disse ting stræbte jeg efter.
Jeg fik bare muligheden for det,
så jeg gjorde mit bedste.
Mere er der ikke at sige. Det er ikke alle, der kan stå på scenen.
Lige siden jeg fik lov at stå på scenen,
har jeg ville gøre mit bedste.
Sådan er det bare.
Det har været sådan lige siden Girls Dead Monster.
Hvis jeg får muligheden for noget,
og hvis det kan gøre folk lykkelige,
så vil jeg gøre mit bedste for dem.
Sådan havde jeg det.
GIFU, KAKAMIGAHARA. AFKØRSEL 1 KM
-Jeg er hjemme. -Velkommen hjem.
Velkommen!
-Tama! -Det er Risa.
-Tama! -Kan du sige velkommen?
Velkommen.
Kom her.
Det er Risa.
Hun er hjemme.
Herovre.
-Mange tak. -Nyd det nu.
Hvad med noget salt og peber?
Skal du ikke have noget?
Virkelig?
Så put lidt salt på.
Jeg vil ikke have noget.
-Hvad? Ikke? -Jeg sagde jo, jeg ikke vil have noget.
Prøv nu bare.
Jeg er taknemmelig for et sted, jeg kan vende tilbage til.
Min mor har endelig
fået mulighed for at blive hjemmegående.
Da jeg var yngre, arbejdede min mor meget.
Så hun havde rollen som far.
Men lige nu kan hun være mor.
Min mormor ville sige: "Åh, træerne svajer i vinden,"
"Gad vide, hvad der vil gro til foråret,"
eller: "Nøkkeroser blomstrer i dagslys."
Vi høstede grøntsager fra køkkenhaven.
Så jeg fik mulighed for at vende tilbage til naturen.
Jeg har fundet ud af, hvor vigtigt det er.
Indtil da troede jeg,
jeg helst skulle arbejde hele tiden.
Det forstår jeg godt.
Jeg troede, jeg ville blive glemt, selv hvis jeg tog en lille pause.
Jeg kunne gå her i evighed.
Jeg gemte mig tit her i skoven.
Jeg kom her, når jeg ville være alene.
Jeg tror også, min mor kom her
for at være alene.
Ryst hende ikke sådan.
Yui.
Se her.
Hun var en god pige.
Lidt for god, faktisk.
Jeg troede ikke, der fandtes et bedre barn, men sandheden er…
…at hun aldrig sagde til mig,
hvad hun ikke kunne lide, eller hvordan hun havde det.
I fik mig, da du var 21,
og i blev skilt, da du var 27.
Du havde to børn,
og du skulle arbejde.
Jeg måtte håndtere presset på mig for at være en ansvarlig storesøster
og sorgen over at have mistet en far.
Jeg var i total vildrede.
Så jeg holdt op med at gå i skole.
Det kan vi godt huske.
Det var lavpunktet i vores liv.
-Det føltes så håbløst. -Ja.
Vi havde ikke engang nok mad.
Mit liv ændrede sig fuldstændigt.
Jeg gik ud af skolen i anden klasse.
Det skabte mange problemer.
Alle var bekymrede for mig.
Min mor arbejdede hele tiden, uden tid til at hvile sig
for at forsørge mig og min søster.
Nogle gange græd hun i badet,
fordi hun var så udmattet af at kæmpe for at overleve.
Så jeg kunne ikke tillade mig at være for egoistisk.
Men min mor ville tage sig godt af mig,
så da hun lagde mærke til, jeg altid sang derhjemme,
lod hun mig tage musiktimer.
Jeg har altid sunget, lige siden jeg var barn.
Senere
lod hun mig søge ind på en skuespillerskole,
hvilket jeg også gerne ville.
Jeg fik god omtale.
Da jeg fortalte min mor, jeg ville have en skuespilleruddannelse,
fandt hun en værtsfamilie til mig.
Så flyttede jeg til Okinawa for at tage timer.
Men i sidste ende gik min drøm ikke i opfyldelse,
så jeg tog hjem til Gifu.
Jeg ville gerne være selvstændig.
Jeg kunne ikke være afhængig af min mor.
Hvorfor ikke?
Fordi jeg tog til Okinawa.
-Fordi jeg brugte så mange penge på dig? -Præcis.
Du brugte så mange penge på mig,
og jeg vidste, hvor hårdt du arbejdede
for at tage dig af os.
-Du må ikke græde. -Nu græder hun igen.
-Stop. -Du har så let til tårer.
Jeg ville skynde mig at blive en ansvarlig voksen.
Hvorfor græder du?
-Du får mig til at græde. -Jeg kan ikke gøre for det.
På regnvejrsdage
er der noget,
jeg altid vil huske.
Da jeg gik i folkeskolen,
ringede inspektøren til min mor og bad hende komme ind på skolen.
Eftersom jeg næsten aldrig kom til skoletimerne,
blev inspektøren og klasselæreren enige om,
jeg ikke måtte komme med på skoleudflugt,
fordi jeg ikke kunne deltage i gruppearbejde.
Så min mor sagde:
"Vil I ikke nok tro på hende!"
Hun græd, da hun sagde det.
Af en eller anden grund gjorde det mig virkelig vred,
så jeg smækkede med døren og gik hjem.
Det regnede på samme måde den dag.
Hun troede altid på sin datter.
Lige meget, hvor i mit liv jeg var, troede hun altid på mig.
Selv når jeg skændtes med min ven,
min kæreste eller min chef.
Selv når jeg løj,
troede hun altid på mig. Hun holdt med
sin datter.
Da jeg holdt op på skuespillerskolen,
fik jeg besked på at komme hjem.
Jeg have lovet min mor,
at jeg ville holde op med at synge.
Men så tænkte jeg over alle de ting, jeg havde lært på skolen,
og spekulerede på, hvad de tre år skulle gøre godt for.
Det er Avril Lavigne.
Da jeg gik i niende,
blev jeg bedt om at blive forsanger i et band.
Det var ikke særlig sjovt.
Da jeg så begyndte på gymnasiet,
startede vi et band, der hed Chucky.
De andre medlemmer af Chucky elskede punk rock.
De sagde, "Vi skal nok lære dig punk."
De sagde, jeg skulle gå med Dr. Martens.
De begyndte at lære mig om mode.
Jeg øvede altid henne i lagerhuset.
Engang var stedet her nedslidt.
Gulvet var helt itu. Men min mor satte det i stand.
Vi tog alle vores instrumenter med hertil og spillede sammen.
Det var virkelig fedt at have venner, jeg kunne spille musik med.
Men i vores sidste år på gymnasiet, hvor alle valgte deres karriere,
gik det op for mig, at jeg var den eneste, der ville fortsætte med at spille musik.
Så bandet gik i opløsning.
Jeg var 20 år dengang.
Da jeg var gammel nok til at klare mig selv,
så…
…begyndte jeg endelig at tænke over, hvad jeg skulle gøre.
Da jeg så tilbage på mit liv,
gik det op for mig, at jeg kun havde lavet musik.
Det var det sidste håb, jeg havde, der gav mig vilje til at leve.
Der var to muligheder. Jeg kunne rejse til udlandet
og begynde forfra.
Eller jeg kunne tage til Tokyo og tage chancen.
Så jeg tænkte: "Lad os tage til Tokyo!"
Jeg brugte hele min opsparing og flyttede ind hos Ai.
Det er varmt!
Virkelig varmt.
AI, VENINDE
-Drikker du kaffe? -Jeg drikker meget kaffe.
-Gør du? -Ja.
Engang drak du altid det søde stads.
Jeg drak caffe latte.
En dag fortalte Risa om sin drøm.
Du sagde, at hvis du ikke havde debuteret, når du var 23 år,
-ville du holde op med at synge. -Det er rigtigt.
De andre elever på skuespillerskolen, debuterede alle i en ung alder,
så 20 år var for gammelt.
Jeg udtrykker mine bekymringer spontant.
Det gør du.
Som regel, når det er for sent.
Ja, du giver mig en rapport. Sådan har du altid været.
Jeg stoler på min beslutsomhed i stedet for at tale om mine bekymringer.
Ja. Du tænker: "Det her er sket, så nu vil jeg gøre sådan!"
-"Knæk og bræk!", sagde jeg bare. -Jeg skulle bare have et sidste skub.
Ligesom da jeg kom til Tokyo,
og spurgte dig, om jeg måtte sove hos dig, fordi jeg havde en koncert i Tokyo.
Det er rigtigt.
Jeg havde kun en enkelt madras.
Vi måtte sove på den sammen.
-Ja. -Vi var lige ved at dø af grin.
Jeg havde kun én flyttekasse med.
Nej, ikke en kasse.
-Du havde en rulletaske. -Er det rigtigt?
Du havde en rulletaske med, og så kom der tre kasser senere.
-Vi brugte dem som skuffer. -Nå ja!
-Det passer! -Ja.
-Jeg lagde mit tøj i dem. -Ja, alt dit tøj.
Du brugte kasserne som skuffer
og lagde alt dit tøj i dem.
Jeg havde ikke råd til lagerkasser,
så jeg lagde dem i papkasser.
Sådan her, ikke?
Da du lige var flyttet ind med en enkelt rulletaske,
troede jeg, din familie støttede dig.
Så fandt jeg ud af, du tog afsted efter et stort skænderi.
Ja. Jeg løb hjemmefra.
Jeg tænkte: "Ej, helt ærligt!"
Jeg kendte jo din mor!
Vi har det fint nu, men dengang var jeg bange for, hun ville hade mig.
Nu tror jeg bare, hun er taknemmelig.
Du gav mig husly, da jeg kom hertil.
Ja.
Det var din bedstemor der sendte dig de kasser, ikke?
Jeg var chokeret, men du fortalte det mig først senere.
Hvis du havde mistet hele din indtægt,
ville de nok have hadet mig!
Jeg kunne ikke overskue det!
Lige siden jeg var barn,
har jeg vidst, at livet kan være meget ensomt.
Nemlig.
YOSUKE HASEGAWA, PRODUCER
Men på grund af det
rører det mig virkelig, når jeg mærker mine venners
og andre menneskers varme.
Min familie
og mit hold
bliver altid holdt på en vis afstand.
Men jeg vedligeholder den ikke,
for jeg bliver ked af det, når de ikke er her mere.
Jeg er klar over,
det er min egen personlige kamp.
LiSA stiller sig på plads.
Lad os gøre det her.
I foråret 2021
havde jeg fire store samarbejdsprojekter
om sange med film- og tv-branchen.
Det ser godt ud!
Lad os lave den del, hvor du ligger ned.
Ligesom Sword Art Online-serien.
Jeg havde sunget seriens tema så længe,
at jeg hører til produktionens familie.
Så jeg føler, jeg har et stort ansvar.
Når vi udgiver de fire sange,
vil jeg gerne gøre noget særligt med hver sang.
Der er folk, der gerne vil støtte os,
så hvis vi kan give dem chancen for at være med…
-Det er meget vigtigt. -Ja.
På Youtube eller online…
Et åbent sted for alle.
Det, tror jeg, ville virke bedre.
Okay.
Det forstår jeg godt.
-Vi skal nok tage os af det. -Tak.
-Hej Mura. Har du tid? -Ja.
-Jeg skal forklare dig noget. -Okay.
Hvad er det?
I behøver ikke at filme det her.
Hvorfor offentliggjorde du linket til downloadet?
Hvorfor gjorde du det? Det var ikke forkert, men…
Jeg gjorde det, fordi jeg tænkte,
at folk ville spekulere over, hvad sangen "GL" handler om,
så jeg oploadede sangen, så alle kunne lytte til den.
Okay.
-Undskyld. -Jeg har forstået det.
Det er helt okay.
Jeg har sagt det før,
men det er vigtigt at have seerne i tankerne.
Hvem skal se det her?
Hvad vil de gerne have?
Især hvad angår Twitter.
I dag var jeg lige ved at retweete noget, du havde posteret,
men så tænkte jeg: "Er det allerede på YouTube?
Eller hvor bliver det egentlig posteret?
Kan jeg overhovedet lave et opslag om videoen?"
Så tænkte jeg: "Hvordan finder jeg den?"
En tweet bliver offentliggjort
til mine over én million følgere
Det vil folk betale for.
Nogle af den vil have,
at den tweet bliver spredt.
De vil være med i opslaget.
Pas på med alt, hvad du lægger på nettet.
Det beklager jeg.
Men jeg forstår din hensigt.
Jeg skal nok være mere bevidst omkring seerne.
-Jeg kan ikke lade det være "As you know." -Hvad for noget?
-Jeg ved det ikke. -Åh nej.
-Det var ikke det, jeg mente! -Vent.
-"As you know"? -"As you know"
betyder, man regner med, folk ved det.
Hun ville bruge det udtryk.
-Undskyld. -Hun ville bare bruge det udtryk.
Det var det, LiSA mente.
Ja, det var det, du ville belære mig om.
-Den var god. -Undskyld.
Mødet er færdigt.
Lad os få filmet den video.
Mange tak.
Under pandemien filmede vi mange steder,
med sikkerhedsforanstaltninger mod COVID-19.
Alle i verden,
mig selv inkluderet,
prøvede at finde en måde at fortsætte vores aktiviteter på.
Der blev begået mange fejl undervejs.
Det blev svært at nå et af mine store mål:
En koncert i Tokyo Dome.
-Godmorgen. -Godmorgen.
Hvad er alternativerne
for de dage, hvor vi havde planlagt Dome-koncerten?
Undtagelsestilstanden vil blive midlertidigt ophævet.
-Virkelig? -Ja.
Men der kommer nok endnu en bølge omkring december.
Enten stedet eller produktionsplanlægningen.
Hvad med Gifu? Det kunne være et privat arrangement.
Det tænkte jeg også på.
-I mit gamle lagerhus? -Seriøst?
I din families hus?
Hvor mange folk er der plads til?
Jeg vil gerne tilføje et nyt vers til sangen.
Hvis vi har en idé om,
hvordan LiSA's nye sang skal lyde…
"Howling"?
…vil det være rimelig enkelt at konceptualisere resten af koncerten.
Grunden til, jeg vil lave en Dome-koncert
enten i Tokyo Dome eller Nagoya Dome…
…er, at jeg ville afslutte et kapitel.
Jeg vil ikke kalde det en afgangseksamen,
men det er vigtigt at, have en slags afslutningsceremoni for de sidste ti år.
At afslutte et kapitel.
På en måde vil det være begyndelsen på et nyt mig.
Det er begyndelsen.
Begyndelsen.
BEGYNDELSEN
Et nyt mig.
"NEW ME"?
Så tror jeg, det er bedst, hvis vi finder et større åbent område.
Et sted, der er lige så stort eller større end Budokan.
Lad os finde et sted.
Hvis jeg kan skrive en frase i teksten til sangen "NEW ME",
tror jeg, alt vil falde på plads.
Okay. Så afslutter jeg her.
Jeg vil lede efter nogle spillesteder.
Mange tak.
Første gang jeg mødte frk. Kaorin og hr. Hasegawa,
sagde hr. Hasegawa til mig:
"LiSA, nu er vi en familie."
Det gav god mening for mig, at vi kaldte det en familie.
Hvis nogen havde sagt: "Du er kunstneren. Vi er dine managere,"
så ville jeg bare tænke, "Hvad laver mine managere?"
Han sagde: "Vi er en familie. Jeg er far. Hun er mor. Og du er vores ældste datter.
Og vi vil gerne støtte vores datters drøm."
Det sagde han, og for LiSA
så blev hun mor,
han blev far,
og jeg blev datteren.
Og når der er krise, så har vi et familiemøde.
-Du var så tæt på. -Så tæt.
RYON RYON, SANGLÆRER
Bravo!
Så løber vi en tur.
Lige siden jeg blev sanger,
har det været vigtigt for mig at lære,
hvordan jeg holder publikum i gang
og sørger for, de har de sjovt.
Så at blive en bedre sanger var ikke min hovedprioritet.
Men under Corona-pandemien,
fik jeg en masse fritid.
På både godt og ondt. Da mit skema blev nulstillet,
begyndte jeg at bekymre mig.
Jeg tænkte, at hvis jeg ikke lærte noget
under Corona-pandemien,
ville den periode være gået til spilde.
Så jeg begyndte at tage sangtimer igen
helt fra bunden med underviseren Ryon2.
Dengang jeg var barn,
kunne jeg have det sjovt med bare at synge uden at tænke på andet,
men i takt med at jeg blev ældre,
kom der nogle forandringer i min krop og mine følelser.
De sange, jeg sang, blev sværere,
og det gjorde det hele mere udfordrende.
Men jeg vidste ikke,
hvorfor de ting skete for mig.
Jeg har arbejdet med Ryon2,
som har hjulpet mig med at få styr på de følelser.
Hvis der sker noget nu, mens jeg synger,
eller jeg løber panden mod en mur,
kan jeg finde ud af,
hvordan jeg håndterer den slags udfordringer.
Det føles, som om der er en sang, jeg slet ikke vidste, jeg kunne synge.
Det glæder mig.
Hun er den eneste, der kan synge den.
Hvis det føles, som om du har en klump i halsen,
eller du har svært ved at bruge stemmen, så smil mere.
Brug dig selv i teksten. Snyd dig selv.
Publikum må ikke se, du er bekymret.
Sådan her.
Se. Du har stadig stemmen.
-Ja, tak. -Okay.
Ja.
Hun skaber magi.
Det var da for fedt!
Hver gang en reklame ender, så tænker jeg: "Nu går det i gang!"
Det er nervepirrende, ikke?
Man tænker: "Er det nu?", men det er det ikke.
Det distraherer dig, når du taler med vennerne.
Den starter nu!
Wow.
Det gør ondt.
Får du ikke gåsehud, når Inosuke dukker op?
Ikke rigtigt.
Hvad?
-Det er ikke som Kirito. -Sandt nok.
Her er det!
Det gjorde ondt.
Nå, det er Rengoku.
Det gør ondt!
-Undskyld. -Det gør ondt.
Det betyder, at du bruger det her område meget.
Når hun synger, bruger hun mellemgulvet og ribbenene.
Hun bruger tit det her område, så det bevæger sig meget.
Derfor er hendes krop blevet mere stiv.
-Derfor gør det ondt, når hun bevæger sig. -Det gør ondt.
-Men du er i god form i år. -Enig.
Fint.
Gad vide, hvorfor.
Hver gang jeg optrådte live,
var jeg så udmattet, at jeg knap nok kunne spise.
Hver gang jeg var på turne, sagde jeg til mig selv: "Jeg klarer det."
Det var hårdt.
Siden jeg var ung, har jeg troet, at hvis jeg brugte al min energi,
ville jeg kunne nå ud til alle.
Jeg blev ikke klar over før min første koncert i Budokan,
at jeg ødelagde mig selv.
Fordi jeg ikke passede på mig selv,
skadede jeg mig selv.
Det gav os en del problemer
og ødelagde folks forventninger.
Jeg følte frygten og presset.
Under min første koncert i Budokan
havde jeg det ikke så godt
FIRST NIPPON BUDOKAN LIVE, 2014
Jeg var…
…bange for,
det ville gå galt.
Så jeg sagde det ikke til nogen.
Jeg var bange for at miste troen på mig selv.
Og da koncerten begyndte,
var det som et mareridt.
Jeg drømmer tit,
at jeg mister stemmen, og folk går deres vej.
Jeg havde så ondt af de folk, der kom for at se mig,
men jeg kunne ikke sige undskyld.
I dag er endnu en god dag!
-Farvel! -Farvel!
Den dag skulle ikke være den værste dag.
Og hvis jeg sagde undskyld på scenen,
tænkte jeg, at det ville blive en andens værste dag.
Så jeg kunne ikke undskylde.
Undskyld.
-Undskyld. -Det er okay.
-Jeg er ked af det. Virkelig.
Det er okay.
Indtil da,
var jeg meget bange for at miste noget
eller nogen.
Jeg ville ikke miste noget som helst.
Jeg ville ikke miste nogen som helst.
Jeg ville ikke skuffe nogen.
Det var det, jeg tænkte,
mens jeg stræbte efter at skabe den perfekte udgave af mig selv.
Men den dag,
viste jeg en meget ynkelig side af mig selv.
Undskyld.
Hvorfor undskylder du?
Undskyld.
Jeg kunne ikke acceptere…
…mine svagheder.
Men fra den dag af begyndte jeg at lære det.
Jeg lærte at acceptere mig selv.
Den fløj!
Hvilket sprog er det? Thai?
Der er så mange sprog.
Hvad var det sjoveste?
I udlandet?
Til sidst tog vi til Paris og Spanien.
Vi tilbragte meget tid der, indtil Corona-pandemien brød ud.
Vi havde planlagt…
JANE, TOUR MANAGER
…en Asien-turné i 2020.
Det er rigtigt. Men det kunne vi ikke.
Vi kunne ikke komme så tit,
så vi prøvede at være fleksible og overraske publikum.
Men i sidste ende var det publikum…
Ja.
-…der overraskede os. -Lufthavnen var helt fantastisk.
Ja.
Det gav mig et godt førstehåndsindtryk.
Indtil du kom med på holdet,
kunne jeg ikke fatte, jeg havde fans i udlandet.
Jeg troede bare, de opfattede mig
som en japansk anime-sanger.
Men de kom ikke kun, fordi de var fans af genren.
De kom for at se mig personligt.
Jeg syntes, det var en fantastisk kultur.
Jane, du planlagde en masse rejser,
så jeg kunne spille solo-koncerter
og møde de lokale fans.
Når jeg tænker på et bestemt land,
husker jeg ansigterne på fans og koncertarrangører.
Mange tak.
Vi talte mange forskellige sprog.
Hola.
"Jeg er LiSA. Godt nytår!"
-Nu skal vi planlægge alt igen. -Ja.
I DAG ER ENDNU EN GOD DAG
Jeg har stadig kontakt til de lokale koncertarrangører
i flere forskellige lande.
Okay.
Jeg bliver ofte spurgt, om vi holder koncerter i år.
Vi udveksler opdateringer og oplysninger
om hinandens lande.
Udo ver COVID-19 er der også udbrudt krig,
så verdenssituationen forandrer sig konstant.
Ja.
Men jeg får stadig breve fra udlandet.
Og masser af gaver.
Jeg bliver ikke glemt.
Når jeg optræder i udlandet,
er jeg stolt over
at blive opfattet som en del af japansk kultur.
Når jeg møder mine udenlandske fans,
går det op for mig, at der er noget ved Japan, som folk,
sætter pris på, selv om deres sprog, kultur og livsstil er anderledes.
Hvad enten det er japanske udtryk…
eller vores japanske melodier
eller anime, som folk kan lide.
Jeg vil gerne tage ting med, der betyder noget for mig,
og besøge andre lande
for at møde de mennesker, der bor der,
og få dem til at nyde forskellige aspekter af Japan.
Min mormor sagde:
"Denne blomst blomstrer på vandets overflade."
"Og den blomstrer kun i dagslys." Der lærte hun mig.
Hun fortalte, at den vokser op mod solen.
"Den vokser og strækker sig ud af mudderet og blomstrer."
Konceptet "guren jigoku"
er en slags straf
i helvede.
Der er så koldt,
at huden falder af, og kroppen folder sig ud som en lotusblomst.
En straf, hvor huden folder sig ud som en rød lotusblomst.
Det er "guren jigoku".
Så jeg tog ordet "guren" som i "guren jigoku"
og "hana" som betyder "blomst" til sangen "Gurenge".
Det ene er noget, man kun opnår i en blodig tilstand,
og det andet henviser til nøkkerosen, der vokser mod håb og sollys.
Jeg syntes, det mindede meget om mit liv.
Så jeg forstår godt, hvorfor min mormor holder så meget af nøkkeroserne.
Farvel!
Mange tak!
Nå?
Ti-års jubilæums turnéen.
Lige fra begyndelsen havde vi problemer.
Visse koncerter måtte aflyses, så det var alt sammen meget svært.
Men alle samarbejdede,
så vi fik lavet en fantastisk turné.
Jeg er glad for at kunne sige: "I dag er endnu en god dag!"
Mange tak skal I have.
Det kan godt være, du begik en fejl på Budokan,
men nu er tavlen vasket ren.
Jeg er så glad.
Nu kan jeg pejle mod mit endelige… Du må ikke græde!
-Undskyld! -Jeg vil ikke græde mere.
Kaorin holdte hende nede.
Tusind tak.
Vi fik en helt fantastisk koncert at se.
Vi var længe om at nå hertil.
-Ja. -Vinteren er kommet igen.
Kom her.
Jeg er helt udmattet af at græde.
Det gik virkelig op for mig, at jeg ikke er nået hertil alene.
Hver dag har alle samarbejdet
for at sørge for, det blev endnu en god dag.
Jeg var aldrig nået hertil
alene.
Alle giver mig deres styrke og gøre det muligt for mig at være LiSA.
I løbet af de sidste ti år har jeg fået mange venner.
Du gjorde det så godt.
Tak.
-Farvel. -Held og lykke. Godt nytår.
-Tak. -Hav det sjovt.
-Tag den med ro. -Tak.
-Farvel. -Farvel.
Vi ses.
Tak.
Hvordan føles det, Yui?
Okay. Jeg har en trøje på inden under.
Ja. Meget kært.
YUI, SØSTER
Jeg vil gerne se de forskellige tøjstile, men kan vi tage et billede først?
-Hvor begynder vi? -Fra den her side.
Lad os glemme udgivelsesdatoen lige nu og prøve den bedste.
Her er en t-shirt.
Med fine girafpletter.
Den vil ikke passe til drengene, hvis vi baserer den på Yuis taljemål.
Hvad angår taljen… Det her er en large, ikke?
Det er svært at lave tøj.
Jeg kender ikke til det grundlæggende, som hvor man folder
for at ændre stil og sådan.
Jeg havde nogle forslag om ting, jeg gerne ville lave,
og jeg arbejder på det med min lillesøster og Harada.
Bare os tre.
Vi udvekslede idéer om, hvad vi kunne lide,
og jeg fik min søster til at tegne det hele.
Selv hvis det var ternet, så ville vi have det i en bestemt farve,
som hun så tegnede og viste os.
Min søster er vokset op i samme miljø som mig.
Vi kan lide mange af de samme ting så,
hvordan kan jeg sige det?
Når hun siger: "Ah!", ved jeg præcis, hvad hun vil have.
Vi kan kommunikere ærligt med hinanden
uden at sige et ord.
Så selv da vi skabte brandet ROY sammen,
var der nogle tøjstile,
der ikke kunne udtrykkes med ord.
For eksempel, så har alle forskellige idéer om, hvad der ser "sødt" ud.
Det skal se naturligt ud.
Personligt og afslappet.
Vi laver lidt om på det.
Nemlig.
Hun kan tegne alt
og skabe en stil til formålet.
Hun fornemmer, hvad det er, jeg kan lide,
og hvad jeg ikke kan lide.
Det er meget nyttigt.
Hun er også…
…følsom og fornemmer
ændringer i mit humør og mine følelser.
Når min mor ikke forstår mig,
kan jeg spørge min søster:
"Hvorfor forstår mor mig ikke?"
Vi er på samme bølgelængde.
Hun forstår mig.
Sådan er hun.
Hvad angår tøjet…
-Vi har ikke noget kostume endnu. -Okay.
Jeg har alt det her med.
Men kun fordi jeg har lært af mine fejl.
I folkeskolen, før jeg debuterede,
skulle vi have taget skolefotos.
Det var første gang, jeg fik lagt makeup af en professionel.
Jeg var meget spændt, men jeg kunne ikke kende mig selv på billedet.
Det kan jeg forestille mig.
Jeg tænkte: "Hvem er det? Har mine øjne altid set sådan ud?"
Derfor lægger jeg altid selv makeup.
-Det forstår jeg godt. -Øjnene kan ændre resten af ansigtet.
For at bevare billedet af LiSA lægger jeg altid selv øjenmakeup.
-Har du et yndlingssted? -Sted?
Ja, et sted.
-Det kan være i dit hus… -Badeværelset.
-Hjemme hos dig selv? -Nej, et badeværelse, du kan lide.
-Lige meget hvilket badeværelse? -Ja, for jeg kan være alene.
Okay. Badeværelset.
Og dit oprindelige navn er Risa.
Det er mit rigtige navn.
Det tænkte jeg nok.
-Risa Oribe. -Ja.
Min far bladrede i et blad og så navnet Risa.
Hvad var du i dit tidligere liv?
-Mit tidligere liv? -Ja.
En herreløs kat.
Hvilken madret kan du bedst lide at lave?
-Tonjiru-suppe. -Det tænkte jeg nok.
Så er det skåret.
Ud over tonjiru laver jeg også tit miso-suppe.
Jeg har aldrig været kokke-typen,
men for at holde mig sund før koncerter
er det bedst at vide præcis, hvilke ingredienser der bliver brugt.
Derfor begyndte jeg at lave min egen mad.
Det giver mig også tid til at tænke.
Det ser godt ud.
Kan du vende den?
Jeg tror, det, vi vil huske, når vi ligger for døden,
er vores samvær med andre,
ikke det, vi gjorde alene.
Vi vil huske de gode minder.
Og de gode minder
handler ikke om, hvad vi udretter alene.
Under Japan Record-prisuddelingen
og til Kōhaku, opdagede jeg, at jeg mindes folks ansigter,
når jeg føler mig lykkelig.
Når man oplever lykke,
husker man alle de mennesker, man var sammen med
for at opnå den lykke.
Min mormor lever stadig,
men hun har skrevet sit testamente, fordi hun ikke ved,
hvornår hun skal dø.
Jeg holder fast i det testamente.
Selv om hun havde meget at sige,
var hendes sidste ord
dedikeret til hendes børn,
min mor og hendes bror. Hun skrev:
"Jeg ønsker, at de vil leve fredeligt og lykkeligt sammen."
Og efter at have set det,
mens jeg arbejdede på "homura",
gik det op for mig
at folks sidste ønske er, at de levende skal være lykkelige.
De tænker ikke på deres egen lykke,
når de går bort. De ønsker, at andre skal være lykkelige.
Der har jeg lært.
Okay.
Så kan de personer, de efterlader,
være stærke og leve videre.
Jeg tror, de efterladte
vil tænke det samme, når de går bort.
72. NHK NYTÅRS FESTIVAL, 2021
Åh, okay.
-Kan du synge i et højere leje? -Ja.
-For den måde, sangen slutter på… -Ja.
Måske kan vi tilføje det
til sidst i sangen.
Okay. Under omkvædet.
Selve sangen"NEW ME" er forbundet med live-koncerten,
som hedder "Eve and Birth".
Det føles, som om jeg blev født med noget, der er forbundet til LiSA.
Takket være LiSA kunne jeg tro på mig selv som Risa Oribe.
Så de er ligeværdige.
Som om en rod inden i mig er blevet til et træ.
En spire er begyndt at vokse
og er på vej i en ny retning. Det er grundtanken.
Skal det starte herfra?
-Det er lidt tætpakket. -Også i den grad.
Jeg gik direkte til melodien herfra.
-Ja. Vi ændrede toneleje her. -Ja.
Hvor var det nu?
Det her ser godt ud.
Prøv at gøre det punk fra anden strofe.
Det ville være fedt.
Bare sådan.
Lad os gøre det.
Kan du accelerere den her del?
Det kan jeg godt.
-Wow. -Det lyder fedt.
-Den har alt det, du nævnte. -Det har den bestemt.
-Jeg kan også godt lide ændringen her. -Ja, det er fedt.
Det her er fint, som det er.
-Sådan. -Det var det.
Han kan lide det.
-Det er virkelig godt, ikke? -Rigtigt godt.
-Jeg er tilfreds. -Hurra.
Til omkvædet,tilføjede Shota sætningen "Oribe fra Seki-byen, Gifu præfekturet
og Horie fra Kani-byen, Gifu præfekturet."
Oribe fra Seki-byen Gifu præfekturet
Horie fra Kani-byen, Gifu præfekturet
Oribe fra Seki-byen Gifu præfekturet
Horie fra Kani-byen, Gifu præfekturet
Sådan der.
Du siger altid,
at der er LiSA og Risa Oribe.
Når jeg skal optræde som LiSA, skal jeg altid have makeup på.
LiSA tilhører ikke mig.
-Det har du sagt. -Ja.
Så for ikke at skuffe
de mennesker, der elsker LiSA og forventer at se hende,
må Risa Oribe arbejde hårdt.
Det, syntes jeg, er morsomt.
Risa Oribe er ikke helt så aggressiv.
Sådan føles det.
Risa foretrækker at gå med det her behagelige tøj
med gamacher under bukserne,
fordi det er koldt.
Men LiSA går med fiskenet og miniskørt.
For at være ærlig, hvad er LiSA så?
For det virker ikke,
som om du påtager dig en anden personlighed.
Nej.
Det er dig, men LiSA er LiSA, ikke?
Altså,
hvad angår mine tilføjelser til LiSA,
så er jeg bare frøet.
Jeg er…
…bare kildevandet.
Men alles håb og drømme
graver uden om kilden
og skaber en flod og et ocean.
Handlingen?
Du skriver virkelig mange tekster til handlingen.
Jeg spørger mig selv, hvad jeg føler nu og skriver det ned.
Der var nogle ting, der imponerede mig.
De betød stort set det samme.
Men engang skrev du:
-"Hvordan vil du leve?" -Ja.
Og du skrev også: "Du må selv vælge."
Ja.
"Jeg er såret, men min sjæl bliver her."
Så "NEW ME"
handler ikke om
at kæmpe sammen hånd i hånd og at nå mållinjen sammen.
Den handler om at bekræfte over for hinanden,
at vi vil leve vores eget liv
til vores fulde potentiale.
Men hvert menneske må kæmpe sin egen kamp
for at gøre dagen god.
Der sker en masse ude i verden lige nu,
så jeg vil have mit koncertpublikum
til at se på fremtiden,
når de er taget hjem
og fortsætte deres liv.
Det er en slags ed,
som du værger med hjertet.
Det er sådan en sang, det er.
Jeg er færdig.
"Cool kvinde. Jeg er okay."
Så mystisk og ud af det blå.
At blive overvældet
at forskellige menneskers opfattelse af retfærdighed kan være forvirrende.
Det, jeg havde i tankerne, var: "Jeg vil gerne være en sej person!"
Det føltes, som om jeg ryddede op i min hjerne.
Det er ikke helt det samme som at skrive dagbog.
Det er mere en proces, hvor jeg finder mig selv.
Men at skrive tingene ned
hjælper mig med at finde på sangtekster.
For eksempel,
da jeg følte, jeg endelig forstod det, min lærer havde sagt til mig,
opstod sætningen: "Lærernes ordsprog kan være nyttige til tider."
Og ved at skrive
den slags observationer ned om hverdagen
kan jeg bruge dem til mine sangtekster.
Jeg skrev spørgsmålet: "Hvorfor er du ensom?",
og jeg skrev et svar til mig selv lige her.
Der er så mange pinlige dagbogsnotater.
Hver gang jeg prøvede at udtrykke mine følelser over for nogen,
spekulerede jeg for meget over stemningen og at ville gøre den anden person glad.
Jeg kunne ikke føre en samtale, hvor jeg var ærlig om mine følelser.
Så når jeg var alene, skrev jeg ofte
mine følelser ned som breve
eller dagbøger.
Og det gør jeg stadig.
Jeg skriver hele tiden om mine følelser.
Der står: "Det er skønt at være ung, men det er sjovt at være voksen."
Det slutter altid på et positivt notat.
Jeg tror, det er den proces, der gør, at jeg kan skrive:
"I dag er endnu en god dag."
Jeg mener det ikke negativt, men musikken skal være mit arbejde.
Jeg vil optræde som LiSA i mit job.
Mit band skal være opmærksomme på, hvad LiSA's fans vil have,
i stedet for at lave musik de selv synes er sejt.
Sådan et band
har jeg lige nu.
Alle arbejder hårdt
på vegne af LiSA. Det gør jeg også.
Jeg bliver tit skældt ud,
fordi jeg ændrer sætlisten.
Det er vel ikke umuligt.
Hvad syntes du?
Jeg tror godt, de ved,
at jeg ikke gør tingene på grund af
mine egne personlige følelser eller af egoistiske grunde.
Derfor tager de altid mine forespørgsler alvorligt.
Hvad enten det er min egen idé eller andres,
brainstormer vi sammen om, hvad der virker bedst for LiSA
for at kunne skabe den optimale forestilling.
Mit team er med til at finde på alt sammen med mig,
og jeg er så stolt over at skabe LiSA med dem.
Parat. Otte.
-Det var syv. -Parat.
Parat.
Det er min niende gang.
-Wow. -Er det ikke utroligt?
Har du gjort det så mange gange?
Men ikke efter koncerten.
-Ikke siden koncerten på Budokan. -Det må du ikke sige.
-Min første koncert på Budokan. -Hold op. Du klarer det.
Det var i starten af 2014.
Så det er otte år siden nu.
Var det en dårlig koncert?
Den var rigtigt dårlig.
Alle så sådan her ud.
Dengang havde jeg kun en sangstil,
så hvis jeg ikke kunne synge på den måde,
fungerede sangen ikke.
Jeg havde bare lyst til at tage hjem.
Vi blev endnu mere nervøse, da vi så hendes ansigtsudtryk.
-Vi heppede på dig. -I var bekymrede for mig.
Du begyndte at se trist ud,
så vi heppede på dig.
Vi bad alle sammen for hende.
Du kan ikke lyve.
Du kan ikke narre folk.
Nej, jeg kan ikke lyve.
Jeg har fortrudt det mange gange, når jeg har løjet.
Når du lyver, er det dig selv, der lider mest.
Jeg ville ikke kunne stå på scenen med god samvittighed.
Nej.
Nogle mennesker kan ikke se deres mor i øjnene, når de har en hemmelighed.
Det forstår jeg godt.
Derfor besluttede jeg som ung,
at jeg ikke ville lyve.
Måske lyder det mærkeligt,
men jeg har skrevet sangen "Eien".
Den er med i mit debutalbum.
Den handler om min far.
Min far sad ved siden af mig og sagde:
"Risa, jeg elsker dig.
Jeg vil altid være dig nær." Næste dag var han væk.
Han kom aldrig hjem igen.
-Åh, far. -Så jeg tænkte: "Hvad betyder altid'?"
-Det var det, det betød. -Sådan havde jeg det som barn.
-Det er derfor, du ikke vil lyve. -Ja.
Men da jeg debuterede, forstod jeg,
det, han mente med "altid", var kærlighed.
Den kærlighed, han følte for mig i det øjeblik.
Så nu kan jeg mødes med min far igen.
Han har ingen bekymringer.
-Men du har tilgivet ham. -Ja, jeg har tilgivet ham.
Lad os gøre vores bedste.
-Lad os gøre det allesammen. -Held og lykke.
-Vi gør vores bedste.
Da jeg blev skilt,
nåede jeg mit følelsesmæssige lavpunkt.
Det var meget hårdt for mig.
Hver dag
sker der både gode og dårlige ting,
men jeg har hørt, det er godt at sige:
"I dag er endnu en god dag."
Da jeg fik det at vide,
syntes jeg, det var et smukt udtryk.
Så jeg tog hjem
og sagde til Risa: "Hvis du siger højt,
at i dag er endnu en god dag, så skal det nok gå godt."
Hvis vi kan huske den fornemmelse,
vil de ord måske gå i opfyldelse.
Så alt hvad jeg lærte, følte, og alt hvad jeg ville gøre,
gode citater, delte jeg med mine børn.
Det kan godt være, det er svært,
men tingene skal nok forbedre sig.
Når mennesker bliver født,
er de fast besluttede på at være glade.
Livet er svært, og vi lærer hele tiden,
men jeg var sikker på, vi nok skulle blive glade til sidst.
Så med det i tankerne sagde jeg:
"Risa, sig det højt: I dag er endnu en god dag!"
Jeg var altid meget hyperaktiv
og sang glade sange.
Jeg var fortrøstningsfuld.
Når folk grinte af mig og spurgte: "Hvad er der galt med dig?",
følte jeg mig lettet.
Jeg lærte de håbefulde ord,
ligesom dig.
Du var meget rørt over den sætning
og delte dem med dem, du holder af,
så nu vil jeg også dele den med dem, jeg holder af.
Jeg vil gå min egen vej.
Så I alle kan finde jeres egen vej!
Engang i fremtiden
når årstiderne skifter,
så lad os mødes igen.
Denne sang er til alle jer, der lever jeres liv så godt som muligt!
Mange tak!
Peace!
I dag er endnu en god dag!
Farvel!
Lige nu
glæder jeg mig til fremtiden.
Jeg forandrer mig.
Jeg modnes og udvikles.
Jeg vil nyder tingene og samtidig forvente mere af mig selv.
Jeg har oplevet mange svære øjeblikke.
Men…
jeg fortsatte med at leve…
og jeg er her i dag.
Jeg har det sjovest lige nu.
Fordi jeg blev ved med at søge.
Jeg bekymrede mig, men tog mig tid til at finde svar.
Jeg kan… nyde livet lige nu.
Det er godt at opleve udfordringer.
Jeg vil sikkert opleve mange flere
problemer og udfordringer i fremtiden,
men jeg vil tage udfordringen op, græde og blive sur over det,
så jeg kan konfrontere det i fremtiden.
Så tror jeg… at det hele nok skal gå.
Jeg mener det helt ærligt og alvorligt.
Uden at vende ryggen til. Hvis jeg takler mine udfordringer sådan,
vil jeg en dag kunne sige,
at det hele nok gik godt,
og at det var
endnu en god dag.
Tekster af: Rune Fugleberg