Downloaded from YTS.MX
‏- סרט תיעודי של NETFLIX -
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏אה, זה עובד.
‏הפסנתר עדיין עובד.
‏זוכרת את הפסנתר ההוא במחסן?
‏סבתא קנתה לי את הפסנתר הזה, נכון? ‏-נכון.
‏את זוכרת? ‏-כן.
‏ואמא נהגה לומר, ״ביום ההולדת שלי
‏"ריסה ניגנה בפסנתר ויואי שרה שיר״. נכון?
‏זה לא נכון. ‏-באמת?
‏ריסה, את ניגנת בפסנתר,
‏ולי אמרו לשכב
‏ויואי הייתה מעסה לי את הגב. ‏-כן היית עושה לה עיסוי.
‏אז בשביל מה הפסנתר? ‏-בדיוק.
‏והשיר שניגנת היה שיר חתונה.
‏לא שיר ליום הולדת. ‏-נכון.
‏את יכולה! תעשי את הכי טוב שלך! ‏-אבל סיימתי.
‏זהו זה?
‏איבדתי כל כך הרבה דברים מאז שהייתי ילדה.
‏כשהבנתי את זה במבט לאחור ‏ראיתי שרק המוזיקה נשארה איתי.
‏זו הסיבה שהתאמצתי מאוד לא לאבד אותה,
‏בכדי שאוכל לאחוז באושר.
‏ועדיין, דברים רעים קרו לי, זה אחר זה.
‏איך אני יכולה לעזור לעצמי במצב כזה?
‏החלטתי מוקדם מאוד
‏שאני לא מתכוונת לשקר.
‏לא אשקר לעצמי.
‏אאמין בעצמי באמת.
‏- פסטיבל השירים האדום-לבן ‏ה-70 לציון סיום השנה -
‏דברים טובים קורים כשמאמינים.
‏כמו ילדה שמאמינה למילותיה של אימה,
‏שדברים טובים יקרו אם תאמיני ‏שהיום הוא "עוד יום נפלא״.
‏נכון! ״היום הוא עוד יום נפלא״!
‏בואו נאמין בזה ונחיה את החיים.
‏בואו נעשה את זה!
‏אני מוכנה.
‏בואו נעשה שיהיה נהדר!
‏טוב.
‏בכל פעם שאני מנסה לעשות משהו יש בעיות.
‏זה קרה בתחילת סיבוב ההופעות שלי.
‏כבר היו דיווחים בתקשורת ‏על הצרות בחיי המשפחה שלי.
‏- ליסה החיפושית -
‏מה היה הרגע הכי קשה בחייך?
‏מה שקורה לי עכשיו ‏יכול לקרות לכל אחד, נכון?
‏יום לאחר הדיווחים ‏על חיי האישיים היה לי מופע.
‏יותר מהדאגה לחיי האישיים,
‏דאגתי לתדמית הציבורית שלי בתור ״ליסה״.
‏איך ומה עליי לומר בשביל
‏למנוע מכולם לחשוש לגביי?
‏חשבתי על זה בכובד ראש
‏למשך כמה שעות.
‏אחרי שחשבתי על זה ‏במשך כמה שעות, יצאתי להופיע.
‏כל יום, ברחבי העולם ובחברה הזו,
‏אני, וככל הנראה גם כולכם,
‏עוברים תקופות קשות.
‏מה שעשיתי לא פתר את העניינים בחיי האישיים,
‏אבל הבנתי שיש לי מקום
‏שתמיד אוכל לחזור אליו, ‏מקום בו אנשים מצפים לבואי.
‏זה עודד והרגיע אותי.
‏אבל הערב הזה מוקדש ‏לכל מי שנמצא כאן. אוקיי?
‏בואו הכי נהנה בעולם! אוקיי?
‏החלטתי להתקדם הלאה לבינתיים.
‏עוד לא השלמתי עם החולשות שלי,
‏עם הכאב והעצב.
‏אבל החלטתי לשעוט קדימה בזמן הקרוב.
‏הבנתי,
‏שלמרות שיש דברים ‏שאין להם פתרון, השעיטה קדימה
‏עזרה לפצעים שלי להחלים פעמים רבות בעבר.
‏יש דברים שאני מאמינה שהם נכונים.
‏למשל, נתקלתי במקרים רבים ‏שבהם אנשים בגדו זה בזה.
‏לא רק בקשרים רומנטיים, אלא גם באופן כללי,
‏ובסופו של דבר הכאיבו לעצמם.
‏בגלל זה החלטתי
‏לחיות את חיי בכנות, ‏ולעולם לא לבגוד באחרים.
‏אוקיי.
‏- מקליטים -
‏- יוקי קאג׳יורה, מלחינה -
‏זו רק הפרשנות שלי,
‏החלק הראשון קצת עצוב אבל עדיין מלא תקווה
‏והחלק האחרון מדבר על התקווה
‏ועל התרוממות הרוח.
‏חשבתי שזו המשמעות האמיתית של השיר.
‏״צועדת בדרך הלבנה…״
‏ב״צועדת בדרך הלבנה״ תשירי קצת יותר בחספוס.
‏אוקיי. ‏-אם זה יהיה חזק זה יזרום ישר לפזמון.
‏אבל אני ממש מחבבת את החלק הזה.
‏אוקיי, זה עזר לי להיכנס לקצב. תודה.
‏בואי ננסה שוב. ‏-אוקיי.
‏אני כל הזמן תוהה ‏כמה מהכאב שלי הצלחתי להוציא
‏ולשפוך לתוך השירים.
‏הבנתי למה התכוונת.
‏זה משהו שאולי לא תוכלי ליצור ‏אם תהי מאושרת.
‏אני מסכימה. ‏-נכון?
‏אבל אני חושבת שרוב האומנים ‏באופן כללי מסתכלים על זה כך.
‏אותו דבר לגבי הכותבים של פעם. ‏-כן.
‏אני חושבת שאם אנחנו מאושרים מדי
‏ואנחנו מסופקים במאה אחוז,
‏לא נוכל ליצור שום דבר.
‏זו ההרגשה שלי. ‏-כן.
‏השתפרתי בלמצוא את האושר,
‏אבל יש לי תחושה שלעולם לא אהיה מסופקת.
‏היום אני מתכוונת לשיר כאילו אני מזמנת ‏את רוחה של סאיורי אישיקאווה.
‏כששוחחתי עם גברת קאג׳יורה,
‏היא אמרה שבהתחלה של ״אקבושי״,
‏בזמן ה״טא״ שב״טאיו״,
‏כשאני נושפת החוצה ‏את הצליל הגבוה הזה בפלצטו נשי,
‏זה גורם ללב שלה להחסיר פעימה.
‏כשגברת אישיקאווה שרה, ״קאקושי קירנאי״,
‏היא שרה, ״הו״.
‏ה״הו״ הזה שהיא שרה,
‏״הו, קוטאי.״ החלק הקטן הזה,
‏גורם לי לרצות לצעוק ״סאיורי״!
‏אני מקווה שאוכל לשלב את זה
‏בחלקים שאני אומרת ״טאי״, ‏או בהתחלה של ״שינג׳יטסו ווא״.
‏אני ממש חסרת מנוח אז אני לא מפסיקה לזוז.
‏אני תמיד מתחרטת על זה ‏כשאני צופה בצילום של המופע.
‏היית רוצה לעצור יותר? ‏-כן.
‏ובאשר לריקודים,
‏את עוברת על זה בראשך לפני שמתחילים לצלם?
‏כן? ‏-כן.
‏צפיתי בסרטים ‏על נערות ליווי יפניות מפעם, כמו האויראן.
‏אפילו כשהן נשכבות הן נופלות באיטיות רבה.
‏האנימה מספק לי הזדמנויות
‏בכל הצמתים בחיי.
‏האמת שהבכורה שלי הייתה ‏בפרויקט שנקרא ״Angel Beats!״
‏הייתי מחבב אותך כך או כך.
‏- ANGEL BEATS! , 2010 ‏פרויקט אמנות חזותית -
‏אם כנגד סיכויים של שישה מיליארד לאחד ‏נצליח להיפגש בשנית
‏אפילו אם גופך לא יוכל לזוז,
‏עדיין אנשא לך.
‏לא שאפתי להיות זמרת של שירי אנימה,
‏אבל הייתי בלהקה בשם ״Girls Dead Monster״ ‏ששייכת ל״!Angel Beats״.
‏מאחר וזו הייתה ההזדמנות הראשונה שלי,
‏עשיתי הכול בשביל שהיא לא תחמוק ממני.
‏הייתי בסך הכול פרחחית חצופה מהאזור הכפרי…
‏שפשוט אהבה לשיר, אז שרתי.
‏קיבלתי כל כך הרבה תמיכה מכל כך הרבה אנשים,
‏ועכשיו אני עומדת על הבמה הזו.
‏כל יום,
‏אני יכולה לומר, ״היום הוא יום נפלא!״
‏יש לי הודעה לכולכם.
‏הפעילות שלנו כ״Girls Dead Monster״ ‏מטעם ״Angel Beats!״ הגיעה לסיומה.
‏תודה רבה לכולכם על התמיכה.
‏אבל זה לא הסוף שלי.
‏באביב תהיה לי בכורה בתור הזמרת ״ליסה״!
‏חתמתי חוזה עם ״אניפלקס״ ‏והקלטתי אלבום סולו.
‏הייתי האומנית הראשונה בלייבל הזה.
‏אז בתור סינגל ראשון שלי ‏נתנו לי הזדמנות לשיר
‏את שיר הנושא של הפקה גדולה בשם ״גורל/אפס״.
‏כולם עבדו כל כך קשה ‏בשביל ש״ליסה״ תהיה הצלחה,
‏אז הייתי נחושה שלא לאכזב או לבייש אותם.
‏- ״ליסה״ -
‏מאחר ואני עושה את זה כבר עשור,
‏לכל אחד יש דעה משלו
‏לגבי איך ״ליסה״ אמורה להיות בכל רגע בזמן.
‏בעבר הרגשתי
‏שאני אמורה להגשים את המשאלות של כולם.
‏ובכל הנוגע לחלומות שלי,
‏אחרי ההופעה בבודוקאן,
‏אנשים התחילו לשאול, ‏״מתי היא תופיע ב׳טוקיו דום׳?״
‏או, ״ליסה אולי תופיע בקוהאקו.״
‏הרבה אנשים דיברו על זה.
‏זה הגיע עד אליי.
‏בגלל זה הופעות ב״טוקיו דום״ ובקוהאקו
‏הן המטרה החדשה שלי.
‏במהלך ״לתפוס את הרגע״,
‏כולם אמרו, ‏״אנחנו נוודא שליסה תגיע לקוהאקו!״
‏- ״לתפוס את הרגע״ ‏השיר של טוקיו , 2018 -
‏״ברחתי מזיעה…״
‏אבל לא הגעתי לקוהאקו באותה השנה.
‏אז הבנתי שאני פשוט לא בנויה להופיע שם.
‏חשבתי שזמנה של ה״ליסה״ שבתוכי תם.
‏באמת חשבתי כך.
‏אבל בכל אופן, הפקות האנימה,
‏מאפשרות לי לשיר.
‏אבל תוך כדי התהליך,
‏הרבה אנשים מעורבים ביצירת האנימה.
‏למדתי את זה ‏כשהשתתפתי בהפקה של ״Angel Beats!״.
‏אז לא יכולתי להרשות לעצמי ‏לתת פחות ממאה אחוז.
‏ואז השתתפתי ב״קוטלת השדים״.
‏ידעתי כמה אהבה כולם השקיעו בפרויקט
‏אז רציתי לעמוד בציפיות.
‏ואז הוזמנתי להופיע בקוהאקו בפעם הראשונה.
‏אני…
‏הרגשתי כאילו גאלו אותי.
‏חשבתי, ״אני כל כך שמחה.
‏״הצלחתי להשיג את הדבר היחיד ‏שכולם עבדו כל כך קשה בשביל להשיגו.״
‏גברת ליסה.
‏- ״גורנגה״ -
‏- פסטיבל השירים האדום-לבן ‏ה-70 לציון סיום השנה, 2019 -
‏אף אחד מהדברים האלה ‏לא היה משהו שחיפשתי בכוחות עצמי.
‏ניתנה לי ההזדמנות להופיע שם,
‏אז רציתי לתת את כל כולי.
‏אין יותר מזה. ‏לא כל אחד יכול להופיע על הבמה ההיא.
‏מאחר וניתנה לי ההזדמנות ‏להופיע על הבמה ההיא,
‏רציתי לתת את כל כולי.
‏וזה כל העניין.
‏זה לא השתנה מאז ימיי ‏ב״Girls Dead Monster״.
‏אם ניתנת לי ההזדמנות לעשות משהו
‏ואם זה יכול לשמח מישהו,
‏אז אתן את כל כולי לאנשים האלה.
‏ככה אני מרגישה.
‏- גיפו, קאקאמיגאהרה, ‏יציאה בעוד קילומטר אחד -
‏אני בבית. ‏-ברוכה השבה.
‏ברוכה השבה!
‏טאמה! ‏-זו ריסה.
‏טאמה! ‏-זו ריסה. תגיד ברוכה השבה.
‏ברוכה השבה.
‏בוא הנה.
‏זו ריסה.
‏היא בבית.
‏לכאן.
‏בתאבון. ‏-תיהנו.
‏מה עם מלח ופלפל?
‏אתן לא רוצות?
‏באמת?
‏אז תפזרו על זה קצת מלח.
‏אמרתי שאני לא רוצה.
‏מה? את לא רוצה? ‏-אמרתי שאני לא רוצה.
‏רק תנסי.
‏אני כל כך מודה על כך ‏שיש לי מקום לחזור אליו.
‏אימא שלי
‏מסוגלת לחיות כמו אימא עכשיו…
‏כשהייתי קטנה אימא שלי עבדה.
‏אז היא לקחה על עצמה את תפקיד האבא.
‏אבל עכשיו היא חיה את חייה כאימא.
‏ובין לבין סבתא שלי הייתה אומרת, ‏״אה, העצים מתנועעים,
‏״אני תוהה מה יצמח באביב.״
‏או, ״שושנות המים פורחות רק במהלך היום״.
‏והיינו קוטפים ירקות עונתיים מהגינה.
‏אז זו הזדמנות בשבילי לחזור בחזרה לטבע.
‏הבנתי עד כמה זה חשוב.
‏עד לרגע ההוא, תמיד חשבתי
‏שלעבוד ללא הפסקה היה הדבר הנכון לעשות.
‏אני מבין את זה.
‏חשבתי שאשאר מאחור אם אקח הפסקה קטנה.
‏אני יכולה להמשיך ללא סוף,
‏תמיד התחבאתי ביער הזה.
‏הגעתי לכאן בכל פעם שרציתי להיות לבד.
‏אני חושבת שגם אימא שלי באה הנה
‏לבדה.
‏אל תטלטלי אותה ככה.
‏יואי.
‏תסתכלי לכאן.
‏היא ילדה טובה.
‏בעצם, היא הייתה ילדה טובה מדי.
‏חשבתי שלא קיימת עוד ילדה טובה כמוה, ‏אבל האמת הייתה…
‏שהיא לא הצליחה לומר לי
‏מה היא לא אהבה או איך היא הרגישה.
‏אימא, ילדת אותי כשהיית בת 21,
‏והתגרשת כשהיית בת 27.
‏ילדת שני ילדים
‏ויצאת לעבוד.
‏התמודדתי עם הלחץ שבלהיות
‏האחות הבכורה והאחראית ‏ועם העצב של לגדול ללא אב.
‏זה הותיר אותי במצב כאוטי מוחלט.
‏וזו הנקודה שבה הפסקתי ללכת לבית הספר.
‏כן, אנחנו יודעים.
‏כן, החיים שלנו היו בשפל בזמנו.
‏הייתי מיואשת. ‏-אני מסכימה.
‏אפילו לא היה לנו מספיק אוכל.
‏החיים שלי השתנו לחלוטין,
‏והפסקתי ללכת לבית הספר ‏במחצית השניה של היסודי.
‏כי עשיתי הרבה בלגן.
‏או יותר נכון, הדאגתי את כולם.
‏ידעתי שאמא שלי עובדת ושאין לה זמן לנוח,
‏בשביל שהיא תוכל לדאוג לי ולאחותי,
‏והיא לפעמים בכתה כשהיא הייתה באמבטיה.
‏כי המאבק ההישרדותי היה קשה לה.
‏אז לא הרשיתי לעצמי להיות אנוכית מדי.
‏אבל אימא רצתה לוודא שידאגו לי.
‏אז כשהיא ראתה שאני שרה בבית,
‏היא הרשתה לי להשתתף בשיעורי מוזיקה.
‏תמיד שרתי, מאז שהייתי ילדה.
‏ובהמשך,
‏אימא הרשתה לי לגשת לאודישן לבית ספר למשחק
‏זה היה דבר שממש רציתי.
‏נתנו לי ציון לשבח.
‏אמרתי לאימא שלי ‏שאני רוצה לעסוק בזה ברצינות.
‏אימא שלי מצאה לי מקום לגור בו,
‏אז עברתי לאוקינאווה ולקחתי שיעורים.
‏אבל בסופו של דבר החלום שלי לא התגשם,
‏אז חזרתי לגיפו.
‏רציתי להיות עצמאית.
‏לא יכולתי להסתמך על אימא שלי.
‏למה?
‏כי הייתי באוקינאווה.
‏כי הוצאתי עלייך הרבה כסף? ‏-נכון.
‏הוצאת עליי הרבה כסף
‏וידעתי שאת עובדת מאוד קשה
‏בשביל לגדל אותנו.
‏בבקשה אל תבכי. ‏-היא תבכה שוב.
‏די. ‏-את בוכה בכזאת קלות.
‏מיהרתי להפוך למבוגרת אחראית.
‏למה את בוכה?
‏את גורמת לי לבכות. ‏-אני לא שולטת בזה.
‏בימים גשומים,
‏יש משהו
‏שאני תמיד זוכרת.
‏כשהייתי בבית הספר היסודי,
‏המנהל זימן את אימא שלי למשרדו,
‏כי כמעט ולא הגעתי לשיעורים,
‏המנהל, המורה הראשית והמחנכת אמרו
‏שאני לא יכולה לצאת לטיול הכיתתי
‏כי אני לא יודעת לעבוד בצוות.
‏אז אימא שלי אמרה,
‏״בבקשה תאמינו בה!״
‏ראיתי שהיא בוכה כשהיא אמרה את זה,
‏ומסיבה כלשהי זה הכעיס אותי מאוד,
‏אז טרקתי את הדלת והלכתי ברגל הביתה.
‏ירד אז גשם בדיוק כמו היום.
‏העמדה שלה, תמיד לתמוך בבנותיה
‏מעולם לא השתנתה, לא משנה איפה הייתי.
‏אפילו כשרבתי עם חברה,
‏כשרבתי עם הבן זוג שלי ‏או כשרבתי עם מישהו מבוגר ממני.
‏אפילו כששיקרתי,
‏היא האמינה וצידדה בהחלטיות
‏בבנותיה.
‏כשפרשתי מלימודי המשחק,
‏נאמר לי לחזור הביתה.
‏אחרי שהבטחתי לאימא שלי שאוותר על השירה,
‏הגעתי הביתה עם ההחלטה הזו.
‏אבל אז התחלתי לחשוב ‏על הכישורים שרכשתי בלימודים
‏והמשמעות של שלוש השנים הללו.
‏זאת אבריל.
‏כשהייתי בכיתה ט׳,
‏ביקשו ממני להיות הסולנית של איזו להקה.
‏זה היה ממש כיף.
‏אחרי שעליתי לתיכון,
‏הקמנו להקה בשם ״Chucky״.
‏חברי הלהקה אהבו פאנק רוק.
‏הם אמרו לי, ״בואי נלמד אותך על פאנק״.
‏הם אמרו לי, ‏״את צריכה לנעול דוקטור מרטינס״.
‏הם לימדו אותי איך להתלבש כמוהם.
‏כל הזמן הלכתי למחסן בשביל להתאמן עם הלהקה.
‏המקום הזה היה פעם רעוע.
‏הרצפה כמעט קרסה. אימא שלי תיקנה הכול.
‏הבאנו את כלי הנגינה שלנו וניגנו כאן.
‏כל כך נהניתי לנגן מוזיקה עם חברים.
‏אבל במהלך השנה האחרונה של התיכון ‏כשכולם כבר החליטו על קריירה,
‏הבנתי שאני היחידה ‏שהחלום שלה הוא להמשיך עם המוזיקה.
‏אז התפרקנו.
‏וזה היה בגיל 20.
‏כשהפכתי לבוגרת מספיק בשביל לדאוג לעצמי,
‏אני…
‏סוף כל סוף התחלתי לחשוב על הדרך שבחרתי.
‏כשהסתכלתי לאחור,
‏הבנתי שהדבר היחיד ‏שעשיתי כל הזמן הזה היה מוזיקה.
‏זו הייתה התקווה האחרונה שלי, ‏שגרמה לי לרצות לחיות.
‏היו שתי דרכים. יכולתי לטוס לחו״ל
‏ולהתחיל מאפס,
‏או לעבור לטוקיו ולראות מה האפשרויות.
‏אז חשבתי שאולי פשוט אעבור לטוקיו!
‏משכתי את כל החסכונות שלי ‏ועברתי לדירה של איי.
‏זה חם!
‏זה ממש לוהט!
‏- איי, חברה -
‏את שותה קפה? ‏-אני שותה המון קפה.
‏באמת? ‏-כן.
‏אבל פעם היית שותה את הדבר המתוק הזה.
‏שתיתי קפה עם חלב.
‏יום אחד שמעתי על החלום של ליסה.
‏אמרת שאם לא תהיה לך בכורה עד גיל 23,
‏את תפרשי משירה. ‏-נכון.
‏לילדים שהיו בלימודי המשחקֿ ‏הייתה בכורה בגיל כה צעיר.
‏אז 20 היה מבוגר מדי.
‏אני מדברת על הדאגות שלי ‏בלי לחשוב יותר מדי.
‏כן, זה נכון.
‏אני מדברת על שלי אחרי זמן מה.
‏כן, את פשוט מגישה דו״ח. תמיד היית כזאת.
‏במקום לדבר על הדאגות שלי ‏אני מסתמכת על הנחישות שלי.
‏כן, את כזה, ״הדבר הזה קרה ‏אז החלטתי לעשות ככה!״.
‏אז אני פשוט אומרת, ״בהצלחה!״ ‏-אני רק רוצה את העידוד הסופי הזה.
‏כמו כשהגעתי לטוקיו. ‏-כן.
‏ביקשתי להתארח אצלך ‏כי הייתה לי הופעה בטוקיו.
‏נכון.
‏היה לי רק מזרון פוטון יחיד אחד
‏ושתינו שכבנו עליו ביחד.
‏כן. ‏-ונקרענו מצחוק.
‏הבאתי רק ארגז אחד של חפצים.
‏לא, זה לא היה ארגז. היה לך תיק עם גלגלים. ‏-אה, באמת?
‏הגעת עם תיק אחד ובהמשך הגיעו שלושה ארגזים.
‏השתמשנו בהם בתור מגירות. ‏-נכון!
‏את צודקת! ‏-כן.
‏שמתי שם את הבגדים שלי. ‏-כן, כל הבגדים שלך.
‏כן, השתמשת בארגזים האלה כמגירות
‏ושמת בהן את כל הבגדים שלך.
‏לא היה לי כסף להוציא על קופסאות אחסון,
‏אז שמתי הכול בקופסאות קרטון.
‏כאלו, נכון?
‏כשהגעת אליי הביתה רק עם תיק אחד,
‏חשבתי שכולם תמכו בהגעה שלך.
‏אבל אחר כך גיליתי שעזבת אחרי ריב גדול.
‏כן. ברחתי מהבית.
‏הייתי כזה, ״אה, בחייך!״
‏כי אני גם מכירה את אימא שלך!
‏עכשיו הכל טוב, ‏אבל בזמנו חששתי שהיא תשנא אותי.
‏עכשיו אני בטוחה שאימא שלך מוקירה לי תודה.
‏כן, כי אירחת אותי כשרק הגעתי לכאן.
‏כן.
‏הכרחת את סבתא שלך ‏לשלוח את הארגזים האלה, נכון?
‏הייתי ממש בהלם, ‏אבל סיפרתי לי את כל זה רק אחר כך.
‏אם לא היית מצליחה לשרוד,
‏הם היו שונאים אותי!
‏הייתי כזה, ״רדו ממני!״
‏אני חושבת שמאז שהייתי ילדה,
‏הבנתי שהחיים הם מלאי בדידות.
‏נכון.
‏- יוסוקה האסגאווה, מפיק -
‏אבל בזכות זה,
‏בכל פעם שאני מקבלת יחס חם ‏מהחברים שלי או מכל אדם,
‏זה מרגש אותי.
‏המשפחה שלי
‏והצוות שלי
‏תמיד נמצאים במרחק מסוים ממני.
‏אבל אני לא שומרת על המרחק הזה
‏כי אהיה עצובה אם הם לא יהיו מסביבי.
‏משום שאני מבינה את זה, ‏מנקודה מסוימת והלאה,
‏זו ההתמודדות הפרטית שלי.
‏״ליסה״ תתפוס את מקומה.
‏בואי נעשה את זה, ״ליסה״. ‏-כן.
‏במהלך הסתיו של שנת 2021,
‏ארבעה שירים בשיתוף פעולה עם סרטים
‏וסדרות טלוויזיה שוחררו בזה אחר זה.
‏זה נהדר!
‏בואי נעשה את החלק הזה בשכיבה.
‏כמו בסדרה ״Sword Art Online״,
‏לאחר ששרתי שיר נושא של סדרה ‏לאורך תקופה כה ארוכה,
‏הפכתי לחלק מההפקה המשפחתית.
‏אז אני מרגישה את כובד האחריות.
‏בזמן שאנחנו משחררים את ארבעת שירי הנושא,
‏יהיה נחמד אם נעשה משהו עם כל אחד מהם.
‏יש אנשים שרוצים לעשות משהו ולתמוך,
‏אז אם נספק להם דרך לקחת בזה חלק…
‏זה עניין חשוב מאוד. ‏-כן.
‏בין אם זה דרך YouTube או באינטרנט.
‏מקום שפתוח לכולם.
‏אני חושבת שזה יהיה עדיף.
‏אוקיי.
‏אני מבין.
‏אני אטפל בזה. ‏-תודה לך.
‏היי, מורה. את יכולה לבוא הנה? ‏-בטח.
‏אני צריכה להרצות לך. ‏-בטח.
‏מה יש?
‏את לא חייבת להסריט את זה.
‏למה פרסמת את הקישור להורדה?
‏את יכולה לומר לי מה הייתה הסיבה? ‏זה לא שזה היה כזה נורא.
‏הסיבה היא,
‏שחשבתי שאנשים יתהו ‏לגבי המשמעות של השיר ״GL״,
‏אז פרסמתי את זה בשביל שכולם יקשיבו לזה.
‏הבנתי.
‏כן. סליחה. ‏-אני מבינה.
‏לא, זה בסדר.
‏אמרתי את זה בעבר,
‏אבל אני חושבת שזה חשוב לחשוב על הצופים.
‏מי צופה בזה.
‏ומה הוא רוצה?
‏במיוחד כשמדובר ב-Twitter.
‏היום כמעט עשיתי ריטוויט למה שפרסמת,
‏אבל אז חשבתי, זה באמת פורסם כבר ב-YouTube?
‏או איפה זה בכלל יצא?
‏בעצם, מותר לי בכלל ‏לפרסם פוסט על הקליפ הזה?
‏אבל אז חשבתי, ‏״איפה אני בכלל יכולה למצוא את הווידאו?״
‏ציוץ אחד מפורסם
‏למעל מיליון העוקבים שלי.
‏וזה משהו שאנשים ישלמו עבורו.
‏ויש אנשים שמעורבים בזה שרוצים
‏שהציוץ הזה יתפשט ורוצים לעזור לזה לקרות.
‏ומבקשים להצטלם ביחד לטובת פוסט.
‏אז אני רוצה שתיזהרי עם כל אחד מהפוסטים.
‏אני ממש מצטערת.
‏אבל הבנתי מה הייתה הכוונה שלך.
‏אהיה יותר מודעת לצופים.
‏אני לא יכולה לכתוב, ״כמו שאתם יודעים״. ‏-מה זה?
‏אני לא יודעת. ‏-אוי לא.
‏לא לזה התכוונתי! ‏-רגע.
‏״כמו שאתם יודעים״? ‏-״כמו שאתם יודעים״.
‏כאילו שהנחתי שאנשים כבר יודעים.
‏היא רצתה להשתמש בביטוי הזה.
‏אני ממש מצטערת. ‏-היא רצתה להשתמש בביטוי הזה.
‏זה מה שליסה התכוונה אליו.
‏כן, על זה רצית להרצות לי.
‏יפה. ‏-סליחה.
‏הפגישה הסתיימה.
‏בואו נצלם את הקליפ. הפגישה הסתיימה.
‏תודה.
‏בזמנו עבדנו בכל מיני מיקומים
‏תוך שהתמגנו בהתאם לנוהלי הקורונה.
‏כל העולם
‏כולל אני
‏ניסה למצוא דרכים להמשיך בפעילויות.
‏לכולם היו רגעי ניסוי וטעיה רבים.
‏ותוך כדי שכל זה קורה ‏אחת המטרות הגדולות שלי הפכה למסובכת מדי,
‏המטרה הייתה מופע ב״דום״.
‏בוקר טוב. ‏-בוקר טוב.
‏מהן האלטרנטיבות
‏לתאריכים של המופע ב״דום״?
‏עומדים לבטל את מצב החירום.
‏אה, באמת? ‏-כן.
‏אבל גל נוסף בטח יגיע בסביבות דצמבר.
‏המיקום או תכנון ההפקה.
‏מה לגבי גיפו? חשבתי שאולי נוכל ‏להפוך את זה לאירוע מצומצם יותר.
‏גם אני חשבתי על זה.
‏כאילו, במחסן שלי? ‏-ברצינות?
‏זה שנמצא בבית משפחתך?
‏כמה אנשים יכולים להיכנס לשם?
‏ארצה להוסיף עוד שיר חדש אחד.
‏אם נוכל להבין איזה שיר חדש של ״ליסה״
‏יישמע כמו…
‏"Howling"?
‏הקונספט של המופע עצמו… יהפוך לפשוט מאוד.
‏הסיבה שבגללה רציתי להופיע ב״דום״,
‏כמו ה״טוקיו דום״ וה״נאגויה דום״…
‏היא שרציתי לסיים את הפרק הזה.
‏לא הייתי קוראת לזה טקס סיום,
‏אבל חשוב לי שיהיה טקס ‏שינציח את עשר השנים האחרונות.
‏בשביל לסגור את הפרק הזה.
‏באופן מסוים זו תחילתה של גרסה חדשה שלי.
‏זו ההתחלה.
‏ההתחלה.
‏- התחלה -
‏זו אני החדשה.
‏- אני החדשה? -
‏אז במקרה כזה אני חושב ‏שעדיף למצוא מקום אחר באוויר הפתוח.
‏מיקום שיהיה לפחות בגודל של ״בודוקאן״.
‏בואי נחפש מקום כזה.
‏אם נצליח לחשוב ‏על שורה אחת חדשה למילים של ״NEW ME",
‏אני חושב שהכול יסתדר.
‏אוקיי. אז אני אסיים לטפל בזה.
‏אלך לחקור על מקומות להופיע בהם.
‏תודה לך.
‏כשפגשתי לראשונה ‏את גברת קאורין ואת מר האסגאווה,
‏הדבר הראשון שמר האסגאווה אמר לי היה,
‏״ליסה, אנחנו משפחה.״
‏זה היה הגיוני בעיניי, להיקרא משפחה.
‏אם מישהו היה אומר, ‏״את האומנית ואנחנו צוות הניהול״,
‏זה היה גורם לי לחשוב, ‏״מה צוות הניהול עושה?״
‏הוא אמר, ״אנחנו משפחה. ‏אני אבא וזו אימא. את הבת הבכורה.
‏"העבודה שלנו ‏היא לתמוך בחלום של ביתנו הבכורה.״
‏זה מה שהוא אמר לי, ובשביל ״ליסה״,
‏היא הפכה לאם,
‏הוא לאב,
‏ואני לבת.
‏כשאנחנו מתמודדים עם משבר ‏אנחנו מקיימים ישיבה משפחתית.
‏היית כל כך קרובה. ‏-הייתי כל כך קרובה.
‏- ריון2 ‏מורה לשירה -
‏בראבו!
‏בואי נתחיל לרוץ.
‏מאז שהפכתי לזמרת,
‏ללמוד איך לשלהב את הקהל במהלך המופעים
‏ולוודא שכולם נהנים
‏הייתה למטרה חשובה עבורי.
‏אז שיפור יכולות השירה שלי ‏לא היה בראש סדר העדיפויות.
‏אבל במהלך מגפת הקורונה,
‏היה לי זמן פנוי,
‏זה בסופו של דבר היה גם לטובה וגם לרעה ‏אבל כשהלו״ז שלי התפנה לחלוטין,
‏התחלתי לדאוג
‏וחשבתי שאם לא
‏ארוויח משהו במהלך המגפה הזאת,
‏כל מה שעשיתי יהיה לשווא.
‏אז התחלתי ללמוד מחדש איך לשיר
‏ממש מאפס, עם המורה ריון2.
‏כשהייתי ילדה,
‏נהניתי לשיר בלי לחשוב על דבר,
‏אבל כשהתבגרתי
‏השינויים שחלו בגופי וברגשותיי
‏או רמת הקושי של השירים עצמם
‏היו כמו חומות שכל הזמן נתקעתי בהם.
‏אבל לא ידעתי למה הדברים האלה
‏קורים.
‏אבל כשאני עושה חזרות עם המורה ריון2,
‏היא עוזרת לי לפענח את התעלומות הללו.
‏עכשיו, כשמשהו קורה בזמן שאני שרה,
‏או כשאני נתקלת בחומה,
‏אני מרגישה שאני יכולה למצוא דרך
‏להתגבר על הקשיים האלה.
‏אני מרגישה שיש אי שם שיר ‏שמעולם לא ידעתי שאצליח לשיר.
‏וזה מלהיב אותי.
‏רק היא מצליחה לעשות את זה.
‏אם את חושבת שהגרון שלך לא בטוב
‏או שקשה לך להשתמש בקול שלך, ‏אז תחייכי חיוך רחב יותר.
‏תתמזגי עם המילים ותשטי בעצמך.
‏לעולם אל תתני לקהל לראות שאת מודאגת.
‏תשירי ככה.
‏את תהי בסדר, ‏עדיין יש לך את הקול שלך, נכון?
‏כן.
‏היא תמיד מכשפת אותי.
‏זה היה מדהים!
‏הסוף של הפרסומת גורם לי לחשוב, ‏״זה עומד להתחיל!״
‏זה מלחיץ אותך, לא ככה?
‏אני חושבת, ״זה הבא בתור?״, אבל זה לא.
‏זה מסיח את דעתך אפילו כשאת מדברת עם חברים.
‏זה התחיל!
‏וואו.
‏זה כואב.
‏זה לא גורם ללב שלך להחסיר פעימה ‏כשאינוסוקה מופיע שם?
‏לא באמת.
‏מה?
‏זה שונה מאוד מקיריטו. ‏-את צודקת.
‏הינה זה!
‏זה כואב.
‏אה, זה רנגוקו.
‏זה כואב!
‏סליחה. ‏-זה כואב.
‏זה אומר שהפעלת הרבה את האזור הרבה.
‏בכל פעם שהיא שרה ‏היא מרחיבה את הסרעפת ואת הצלעות שלה.
‏היא משתמשת הרבה באזור הזה, אז הוא זז הרבה.
‏אז הגוף שלה התקשח בשביל להחלים.
‏בגלל זה כואב להזיז את הגוף. ‏-זה כואב.
‏אבל את במצב טוב השנה. ‏-אני מסכימה.
‏טוב מאוד.
‏אני תוהה למה.
‏עד עכשיו, בכל פעם שסיימתי להופיע,
‏לא יכולתי לאכול מרוב שהייתי מותשת.
‏בכל פעם שיצאתי לסיבוב הופעות ‏אמרתי, ״אני לא עומדת בזה״.
‏זה היה קשוח.
‏מאז שהייתי ילדה חשבתי ‏שאם אשתמש באנרגיה שלי
‏אוכל לגעת בכולם.
‏עד להופעה הראשונה שלי בבודוקאן,
‏לא הבנתי שאני מתישה את עצמי.
‏כי לא טיפלתי בעצמי,
‏הרגשתי שגרמתי לעצמי נזק אדיר.
‏הכנסתי הרבה אנשים לצרות
‏ואכזבתי את כולם.
‏הרגשתי את הפחד והלחץ הזה.
‏ביום של המופע הראשון שלי בבודוקאן
‏לא הרגשתי טוב.
‏- המופע הראשון בניפון בודוקאן, 2014 -
‏פחדתי
‏לדמיין
‏שמשהו אולי ישתבש,
‏אז לא סיפרתי לאף אחד.
‏חשבתי שאאבד אמונה בעצמי אז לא סיפרתי לאיש.
‏אבל כשהמופע התחיל,
‏חשבתי שאני נמצאת בסיוט,
‏חלמתי חלומות שכאלה פעמים רבות.
‏חלומות שבהם ‏אני מאבדת את הקול ואנשים עוזבים.
‏הרגשתי רק ייסורי מצפון ‏כלפי האנשים שהגיעו לצפות בי.
‏אבל לא יכולתי לומר ״אני מצטערת״ מהבמה.
‏היום הוא עוד יום נפלא!
‏ביי-צ׳י. ‏-ביי-צ׳י.
‏חשבתי שאסור לי לסמן את היום הזה כהכי גרוע.
‏ושאם הייתי מתנצלת על הבמה
‏הייתי הופכת את היום הזה ‏ליום הכי גרוע של מישהו אחר.
‏אז לא יכולתי להתנצל.
‏אני כל כך מצטערת.
‏-זה בסדר.
‏זה בסדר. ‏-אני כל כך מצטערת.
‏זה בסדר.
‏ובכן, עד הרגע ההוא,
‏חששתי מאוד לאבד משהו,
‏או מישהו.
‏לא רציתי לאבד דבר.
‏לא רציתי לאבד איש.
‏לא רציתי לפגוע באיש.
‏אלו היו המחשבות שלי
‏בזמן ששאפתי ליצור לעצמי דימוי מושלם.
‏אבל ביום ההוא,
‏חשפתי צד עלוב שלי.
‏אני כל כך מצטערת.
‏למה את מתנצלת?
‏אני כל כך מצטערת.
‏אני מצטערת.
‏לא הצלחתי לקבל
‏את החולשות שלי.
‏אבל התחלתי בהדרגה לעשות זאת ‏החל מהיום ההוא ואילך.
‏יכולתי לקבל את עצמי.
‏זה עף!
‏איזו שפה זו? תאילנדית?
‏יש כל כך הרבה שפות.
‏מה היה החלק הכי כיפי?
‏בחו״ל?
‏ממש בסוף היינו בפריז וספרד.
‏בילינו שם קצת, אבל אז התפרצה הקורונה.
‏תכננו לעשות…
‏- ג׳יין ‏מנהלת הופעות בחו״ל לשעבר -
‏…סיבוב הופעות באסיה ב2020…
‏נכון. לא יכולנו לעשות את זה.
‏מאחר ולא יכולנו להגיע לשם לעתים קרובות,
‏ניסנו להתגמש ולחשוב על דרכים ‏שנוכל להפתיע באמצעותן את הקהל.
‏אבל בסופו של דבר, הקהל…
‏כן.
‏הפתיע אותנו במקום… ‏-התמיכה שלהם הייתה מדהימה.
‏כן.
‏זה עזר לי לחוות הכול בעצמי.
‏עד שהפכת לחלק מהצוות שלנו,
‏לא יכולתי לדמיין שמעריצים יחכו לי בחו״ל.
‏חשבתי שהם יצפו לבואי
‏כמישהי ששרה שירי אנימה יפניים.
‏ולא יבואו לראות אותי באופן אישי,
‏חשבתי שהם הגיעו כי הם אהבו את הז׳אנר הזה.
‏וחשבתי שזו תרבות מדהימה, אבל אז…
‏ג׳יין, את תכננת טיולים
‏רבים בכדי שאוכל להופיע במופעי סולו
‏ואפשרת לי לראות את פניהם ‏של המעריצים המקומיים.
‏זו הסיבה שכשאני חושבת על מדינה כלשהי,
‏אני רואה את פניהם של המעריצים ‏ושל מפיקי האירועים.
‏תודה לכם.
‏דיברנו בכל כך הרבה שפות.
‏הולה.
‏אני ליסה. שנה טובה!
‏אנחנו חייבים לתכנן הכול מחדש. ‏-כן.
‏- היום הוא עוד יום נפלא -
‏אני עדיין שומרת על קשר ‏עם מפיקי אירועים מקומיים
‏בארצות שונות.
‏אני מבינה.
‏שאלו אותי אם יהיה אפשר ‏לקיים מופע השנה או לא.
‏החלפנו עדכונים ומידע
‏על המדינות.
‏בנוסף לקורונה, יש גם מלחמה,
‏אז המצב בעולם משתנה כל הזמן.
‏כן.
‏אבל אני עדיין מקבלת מכתבים מחו״ל.
‏אני מקבלת הרבה מתנות.
‏הבנתי שלא שכחו אותי.
‏כשאני מופיעה בחו״ל,
‏זה כבוד עבורי כשרואים אותי
‏כחלק מהתרבות היפנית.
‏כשאני פוגשת את המעריצים שלי בחו״ל,
‏אני מבינה שיש משהו ביפן שאנשים
‏יכולים ליהנות ממנו אפילו אם השפה, ‏התרבות וסגנון החיים שלהם שונה.
‏בין אם מדובר בביטויים יפניים…
‏במלודיה בסגנון יפני,
‏או באנימה שיפנים אוהבים.
‏אני רוצה לקחת את מה שיקר ללבי
‏ולבקר במדינות אחרות
‏בשביל… לפגוש בהן את כולם
‏ולאפשר לכולם ליהנות מכל הצדדים של יפן.
‏סבתא אמרה,
‏״הפרח הזה פורח על פני המים.
‏״הוא פורח רק בשעות היום.״ ‏זה מה שהיא לימדה אותי.
‏היא אמרה שהוא פורח אך ורק לכיוון השמש.
‏היא אמרה, ״הוא צומח מתוך הבוץ ואז פורח״.
‏יש דבר שנקרא, ״גורן ג׳יגוקו״.
‏זה סוג של עונש.
‏בגיהינום.
‏כל כך קר שם
‏שהעור שלך נושר ‏והגוף שלך מתקפל החוצה כמו לוטוס.
‏זה עונש בגיהינום ‏שבו הבשר שלך נפתח כמו לוטוס אדום.
‏קוראים לזה ״גורן ג׳יגוקו״.
‏אז לקחתי את ה״גורן״ מה״גורן ג׳יגוקו״,
‏ואת המילה ״האנה״, ‏שמשמעה שושנות מים, ויצרתי את ״גורנגה״.
‏חלק אחד הוא המצב שאליו אתה מגיע כשאתה מדמם
‏והחלק השני הוא שושנת מים מלאת תקווה ‏שצומחת כלפי מעלה לכיוון השמש.
‏חשבתי שזה דומה לחיים שלי.
‏הבנתי מדוע סבתא כל כך אהבה את שושנות המים.
‏ביי-צ׳י!
‏תודה לכם!
‏מה?
‏סיבוב ההופעות של חגיגות העשור.
‏התמודדנו עם בעיות ממש מההתחלה
‏והיינו חייבים לבטל חלק מהתאריכים ‏שנקבעו להופעות וזה היה מאוד קשה.
‏אבל כולם שיתפו פעולה,
‏אז הצלחנו ליצור סיבוב הופעות מדהים.
‏אני כל כך שמחה שיכולתי לומר, ‏״היום הוא עוד יום נפלא!״
‏תודה רבה לכם.
‏אולי טעית בעבר בבודוקאן
‏אבל זה דף חדש עכשיו.
‏אני שמחה.
‏עכשיו אני יכולה לצאת אל… בבקשה אל תבכי!
‏אני לא רוצה לבכות יותר.
‏קאורין החזיקה אותה.
‏תודה רבה לך.
‏יצא לנו לצפות במופע מדהים.
‏לקח לנו זמן רב להגיע לרגע הזה.
‏כן. ‏-החורף שוב הגיע.
‏בואי הנה.
‏הבכי התיש אותי.
‏זה ממש גרם לי להבין ‏שלא הגעתי עד לכאן רק בכוחות עצמי.
‏אנשים עבדו ביחד כל יום
‏כדי לוודא שהוא יהיה עוד יום נפלא.
‏אם הייתי לבדי,
‏לא הייתי מגיעה עד לכאן.
‏כולם מעניקים לי מהכוחות שלהם ‏ומאפשרים לי להיות ״ליסה״.
‏רכשתי חברים בעשרת הימים האחרונים.
‏עשית עבודה טובה מאוד.
‏תודה לך.
‏ביי. ‏-בהצלחה בסוף השנה.
‏תודה. ‏-תיהני.
‏תשתחררי. ‏-תודה.
‏ביי. ‏-ביי.
‏נתראה. ‏-ביי.
‏תודה.
‏מה הולך, יואי?
‏זה בסדר. אני לובשת חולצה מתחת.
‏כן. זה חמוד.
‏- יואי, אחות -
‏אני רוצה לראות את הסגנונות השונים, ‏אבל נוכל קודם לצלם קצת?
‏מאיפה נתחיל? ‏-מהצד הזה.
‏בואי נניח כרגע לתאריך היציאה ‏ונתמקד במציאת התלבושת הכי טובה.
‏זו חולצת טי.
‏זה הדפס נחמד של ג׳ירפה.
‏אם נסמן את המידה לפי ההיקף של יואי ‏הבנים לא יוכלו ללבוש את זה.
‏ובאשר למותניים… זה מידה לארג׳, נכון?
‏קשה להכין בגדים.
‏אין לי את הידע הבסיסי ‏כמו איפה להכניס את הבד
‏בשביל שהסגנון ישתנה וכולי.
‏הצעתי כמה דברים שהייתי רוצה להכין
‏ואני עובדת עליהם ‏ביחד עם אחותי הקטנה והאראדה.
‏שלושתנו ביחד.
‏חלקנו את הרעיונות שאהבנו.
‏ואחותי ציירה הכול.
‏גם אם זה משבצות, ‏היה צבע מסוים של משבצות שרצינו.
‏אז היא ציירה את זה והראתה לנו.
‏אחותי גדלה באותה הסביבה כמוני.
‏ואנחנו אוהבות דברים דומים,
‏אז איך לומר?
‏כשהיא אומרת, ״אה!״ ‏אני יודעת בדיוק למה היא מתכוונת.
‏אני יכולה לתקשר איתה מלב אל לב
‏בלי לומר מילה.
‏אז אפילו כשיצרנו את המותג ״ROY״ ביחד,
‏היו אלמנטים בבגדים
‏שלא ניתן לתאר במילים.
‏למשל, המשמעות של ״חמוד״ ‏משתנה בין אדם לאדם.
‏לובשים את זה בקטע קז׳ואלי.
‏כמו לבוש פשוט אבל בסגנון האישי שלך.
‏כאילו מתאימים את זה מחדש.
‏נכון.
‏היא מציירת הכול
‏ויוצרת את הסגנון.
‏היא יכולה לחוש מה אני אוהבת
‏ומה אני לא אוהבת.
‏אז זה עוזר מאוד.
‏היא גם…
‏רגישה ושמה לב
‏לשינויים במצב רוחי וברגשותיי.
‏אז כשאימא לא מבינה אותי,
‏אני יכולה ללכת אליה להתלונן ולומר,
‏״למה אימא לא מבינה?״
‏היא משדרת על התדר שלי
‏והיא מבינה אותי.
‏זו מי שהיא.
‏ובאשר לבגדים…
‏אין לנו עדיין תלבושות. ‏-אני מבינה.
‏אני סוחבת את כל זה איתי.
‏אבל זה כי למדתי מטעויות.
‏כשהייתי בחטיבת הביניים, לפני הבכורה שלי,
‏נאמר לי שאני צריכה להצטלם תמונות פנים.
‏שמחתי כי זו הייתה הפעם הראשונה ‏שבה מאפרת מקצועית איפרה אותי.
‏הלכתי לשם בהתלהבות, ‏אבל הפנים שלי הפכו למשהו שלא הצלחתי לזהות.
‏אני מניחה שזה חלק מהעניין.
‏חשבתי, ״מי זאת? ‏העיניים שלי תמיד היו בצורה הזאת?״
‏בגלל זה אני תמיד מאפרת לעצמי את העיניים.
‏אני מבינה. ‏-כן, כי העיניים יכולות לשנות את כל הפנים.
‏בשביל לשמר את התדמית של ״ליסה״ ‏אני תמיד מאפרת לעצמי את העיניים.
‏הפינה האהובה עלייך? ‏-פינה?
‏פינה!
‏היא יכולה להיות בבית שלך… ‏-השירותים.
‏השירותים בבית שלך? ‏-לא, כל חדר שירותים.
‏כל חדר שירותים? ‏-כן, כי אני יכולה להיות שם לבד.
‏הבנתי. אוקיי, אז שירותים.
‏המקור של השם ״ליסה״.
‏זה השם האמיתי שלי.
‏כך חשבתי.
‏ריסה אוריבה. ‏-כן.
‏אבא שלי דפדף בדפים ועשה ככה, ‏והיה כתוב שם ריסה.
‏מה היית בגלגול הקודם?
‏בגלגול הקודם? ‏-כן.
‏חתולת רחוב.
‏איזה מאכל את הכי אוהבת להכין?
‏טונג׳ירו. ‏-ידעתי שתגידי את זה.
‏חותכים את זה.
‏בנוסף לטונג׳ירו, ‏אני מכינה לעתים קרובות גם מרק מיסו.
‏מעולם לא הייתי בשלנית,
‏אבל בשביל לשמור על הבריאות לפני מופע,
‏עדיף לדעת בדיוק אילו מרכיבים יש במנה.
‏בגלל זה התחלתי לבשל בעצמי.
‏וזה מעניק לי גם זמן לחשוב.
‏זה נראה טוב.
‏את יכולה להפוך את זה?
‏בעיניי, המחשבה שעולה כשמתים
‏היא לא על מה שהשגנו בכוחות עצמנו,
‏אלא על איך התקיימנו ביחד עם אחרים.
‏אני חושבת שנזכרים בזיכרונות משמחים.
‏ואני חושבת שהזיכרונות המשמחים האלה
‏הם לא משהו שמשיגים בכוחות עצמנו.
‏בזמן טקס פרסי המוזיקה של יפן
‏וגם ב״קוהאקו״, למדתי שחושבים על הרבה אנשים
‏ברגעי האושר.
‏כשחווים אושר,
‏אפשר להיזכר באנשים שעבדו ביחד איתך בשביל
‏להשיג את האושר הזה.
‏סבתא שלי עדיין בחיים,
‏אבל היא ערכה צוואה כי היא לא יודעת
‏מתי היא תמות.
‏ואני מחזיקה בצוואה הזו,
‏אך למרות שהיא בטח רוצה לומר הרבה דברים,
‏המילים האחרונות שהיא בחרה לכתוב
‏היו לבן ולבת שלה.
‏שהם אימא שלי ואחיה, אבל היא כתבה,
‏״המשאלה שלי היא ‏ששניהם יחיו ביחד בשלום ובאושר.״
‏אחרי שקראתי את זה,
‏בזמן שעבדתי על, "homura״.
‏הבנתי
‏שמשאלתם האחרונה של אנשים ‏היא שמי שחי יהיה מאושר.
‏הם לא מאחלים את האושר לעצמם.
‏אלא נפטרים כשהם מאחלים אושר לאחרים.
‏זה מה שלמדתי.
‏אני מבינה.
‏באופן הזה, מי שנשאר בחיים,
‏יכול להתחזק ולהמשיך לחיות.
‏ואני חושבת שמי שנשאר בחיים
‏גם יחשוב על אותו הדבר בעת הפטירה.
‏- הומורה -
‏- פסטיבל השירים האדום-לבן ‏ה-72 לציון סיום השנה, 2021 -
‏אה, אני מבין.
‏את לא יכולה לעלות בסולם? ‏-כן.
‏בגלל איך שזה מסתיים, אפשר… ‏-כן.
‏ואולי נוכל להוסיף את זה
‏ממש בחלק האחרון של השיר.
‏אה, אוקיי. בפזמון.
‏"NEW ME" לכשעצמו מתחבר להופעה החיה,
‏וההופעה נקראת ״Eve and Birth״.
‏אני מרגישה שיש משהו שנולדתי איתו ‏שבמקרה קשור ל"ליסה",
‏אבל גם הצלחתי להישאר נאמנה לעצמי ‏בתור ריסה אוריבה כי ״ליסה״ התקיימה.
‏אז הן שוות.
‏זה כמו שורש שנמצא בתוכי וצמח להיות עץ.
‏נבט שהתחיל לצמוח
‏ועכשיו פונה לכיוון חדש. זה הרעיון הכללי.
‏את רוצה להתחיל מהחלק הזה?
‏זה קצת עמוס. ‏-זה בטוח!
‏החל מהנקודה הזו עברתי ישר למלודיה.
‏אה, נכון. שינינו כאן סולם. ‏-כן.
‏איפה זה היה?
‏אני חושב שזה טוב.
‏תעשי את זה יותר בסגנון פאנק ‏החל מהסטנזה השנייה.
‏זה יכול להיות מגניב.
‏פתאום.
‏בוא נעשה את זה.
‏אתה יכול לזרז את החלק הזה?
‏זה אפשרי.
‏וואו. ‏-זה נשמע כל כך מגניב.
‏יש בזה את כל מה שהזכרת. ‏-לגמרי.
‏אני גם אוהבת את השינוי כאן. ‏-כן, הוא נחמד.
‏אני חושבת שזה טוב כמו שזה.
‏סיימנו. ‏-זהו זה.
‏הוא אוהב את זה.
‏זה ממש טוב, אה? ‏-זה ממש טוב.
‏אני שמח. ‏-יש!
‏שוטה הוסיף בפזמון את המשפט, ‏״אוריבה מהעיר סקי מחוז גיפו.
‏״והורי מהעיר קאני מחוז גיפו.״
‏אוריבה מהעיר סקי מחוז גיפו
‏הורי מהעיר קאני מחוז גיפו
‏אוריבה מהעיר סקי מחוז גיפו
‏הורי מהעיר קאני מחוז גיפו
‏הינה לכם.
‏תמיד אמרת
‏שיש את ״ליסה״ ויש את ריסה אוריבה.
‏אני חושבת שכשהסתובבתי בחוץ ‏בתור ״ליסה״ וידאתי שאני מאופרת.
‏״ליסה״ לא שייכת לי.
‏תמיד אמרת את זה. ‏-כן.
‏אז בשביל שלא
‏אבגוד באנשים שאוהבים ומצפים ל״ליסה״,
‏ריסה אוריבה חייבת לעבוד קשה.
‏הרעיון הזה תמיד משעשע אותי.
‏ריסה אוריבה לא כזו עוצמתית.
‏זה אולי נראה כך.
‏ריסה מעדיפה את הבגדים הנוחים האלה
‏וטייץ מתחת למכנסיים שלה
‏כי קר.
‏אבל ״ליסה״ לובשת גרבוני רשת וחצאיות מיני.
‏אם לשאול באופן ישיר, מה זה ״ליסה״?
‏כי לא נראה
‏שהיא איזו דמות שאת לובשת.
‏כן.
‏זו את, אבל ״ליסה״ זו ״ליסה״, נכון?
‏ובכן,
‏באשר לתרומה שלי ל״ליסה״,
‏אני רק הזרע.
‏אני…
‏בסך הכול מי מעיין.
‏אבל התשוקות, התקוות והחלומות של כולם
‏הם אלה שחופרים את המעיין.
‏יוצרים את הנהר ואת האוקיינוס.
‏העלילה?
‏תכתבי כמות אדירה של שירים לטובת העלילה.
‏אשאל את עצמי מה אני מרגישה עכשיו ‏ואז אכתוב את הכול.
‏היו דברים שהרשימו אותי.
‏המשמעות שלהם היא פחות או יותר זהה,
‏אבל פעם אחת כתבת
‏״איך אתם תחיו?״ ‏-כן.
‏וגם כתבת, ״תחליטו בעצמכם״.
‏כן.
‏״נפגעתי אך הנשמה שלי לא נעלמה.״
‏אז "NEW ME"
‏הוא לא על
‏להילחם ביחד בשילוב זרועות ‏בכדי לחצות את קו הסיום ביחד.
‏הוא על להיות שם זה למען זה
‏כדי לחיות את חיינו
‏באופן המלא ביותר שאפשר.
‏אבל על כל אחד ואחת ‏להילחם את מלחמתם בכוחות עצמם
‏על מנת להפוך את יומם למהנה.
‏מאחר והרבה קורה עכשיו,
‏אני רוצה שהאנשים שמגיעים למופע שלי
‏יחשבו על המחר שלהם
‏ועל החיים שלהם
‏וימשיכו לחיות באופן הזה.
‏זה קצת כמו שבועה
‏שנשבעים בלב.
‏זה שיר מהסוג הזה.
‏סיימתי.
‏אישה מגניבה. אני בסדר.
‏זה כל כך מסתורי ופתאומי.
‏כשאת מרגישה מוצפת
‏בגלל ההגדרות השונות של אנשים לצדק, ‏זה יכול לבלבל.
‏אני חושבת שמה שעבר לי בראש היה, ‏״אני רוצה להיות בן אדם מגניב!״
‏אני מרגישה כאילו אני עושה סדר במוח שלי.
‏זה לא בדיוק כמו לכתוב ביומן.
‏זה יותר כמו תהליך ‏שמוצאים במהלכו את התשובה בפנים.
‏אבל כשאני כותבת כך דברים
‏זה בדרך כלל עוזר לי להמציא מילים לשירים.
‏למשל,
‏כשאני מרגישה שאני סוף כל סוף ‏מבינה את מה שהמורה שלי נהגה לומר לי,
‏זה יוצר את המשפט, ‏״האמרות של המורה לפעמים מועילות״.
‏כשאני משרבטת במחברת
‏כל יום תגליות כמו זו,
‏הן יכולות בסוף להפוך לשיר.
‏כתבתי את השאלה, ״למה את בודדה?״
‏ועניתי לעצמי ממש כאן.
‏יש כל כך הרבה רשומות מביכות ביומן.
‏בכל פעם שניסיתי להסביר למישהו את רגשותיי,
‏נתתי חשיבות יתרה לאווירה ‏ולריצוי של האדם השני,
‏אז לא יכולתי לנהל שיחה ‏כשאני מדברת בכנות על רגשותיי.
‏אז כשהייתי לבד לרוב כתבתי
‏על הרגשות שלי באמצעות כתיבת מכתבים,
‏או יומנים.
‏ואני עדיין עושה את זה כיום.
‏אני כל הזמן כותבת על הרגשות שלי.
‏כאן כתוב, ״להיות צעירה זה נהדר, ‏אבל להיות אדם בוגר זה כיף״.
‏זה תמיד מסתיים בטון חיובי.
‏אני חושבת שזה התהליך שמאפשר לי לכתוב,
‏״היום הוא עוד יום נפלא.״
‏אני לא מתכוונת לזה באופן שלילי, ‏אך אני רוצה שהעבודה שלי תהיה ליצור מוזיקה.
‏אני רוצה שהעבודה שלי תהיה ‏לגלם את התפקיד של ״ליסה״.
‏חברי הלהקה שלי הם אנשים ‏שחושבים על מה המעריצים של ״ליסה״ רוצים
‏במקום ליצור את המוזיקה ‏שהם חושבים למגניבה באופן אישי.
‏אלה הם…
‏חברי הלהקה שלי כרגע.
‏כולם עובדים קשה
‏לטובת ״ליסה״. גם אני.
‏נוזפים בי הרבה כי
‏אני תמיד משנה את סדר השירים.
‏אני מניח שזה בלתי אפשרי.
‏מה את חושבת?
‏אני חושבת שהם יודעים
‏שאני לא מבססת את הבקשות האלו
‏על הרגשות הפרטיים שלי או מתוך אנוכיות.
‏בגלל זה הם יתחשבו בבקשות שלי.
‏בין אם זה רעיון שלי או של מישהו אחר.
‏אנחנו עורכים סיעור מוחין משותף ‏על מה הכי טוב ל״ליסה״.
‏בשביל שנוכל לייצר ‏את השיטות והביצועים הטובים ביותר.
‏הצוות ואני חושבים על כל זה ביחד
‏ואני מלאת גאווה ‏על כך שאני יוצרת את ״ליסה״ ביחד איתם.
‏מוכנה, קדימה. שמונה.
‏זה שבע. ‏-מוכנה, קדימה.
‏מוכנה, קדימה.
‏זו הפעם התשיעית שלי.
‏וואו. ‏-זה לא מדהים?
‏עשית את זה כל כך הרבה פעמים?
‏אבל לעשות את זה בסיום המופע ‏זה משהו שלא עשיתי
‏מאז המופע בבודוקאן. ‏-אל תזכירי את זה.
‏המופע הראשון שלי בבודוקאן. ‏-תפסיקי. את תהי בסדר.
‏זה היה בתחילת 2014.
‏אז עברו שמונה שנים מאז. עכשיו 2022.
‏המופע היה עד כדי כך גרוע?
‏הוא היה נורא.
‏כולם עשו כזה…
‏בזמנו היה לי רק סגנון שירה אחד,
‏אז אם לא שרתי כך
‏השיר נהרס.
‏רציתי ללכת הביתה.
‏זה הלחיץ אותנו אפילו עוד יותר ‏כשראינו את ההבעה על הפנים שלה.
‏רצינו שתצליחי. ‏-הם היו מודאגים לגביי.
‏פתאום נראית נורא.
‏אז עודדנו אותך.
‏כולנו התפללנו למענה.
‏את לא יודעת לשקר.
‏את לא מצליחה להתל באנשים.
‏כן, אני לא יודעת לשקר.
‏אני חושבת שהתחרטתי ‏כל כך הרבה פעמים על ששיקרתי.
‏כשאת משקרת, מי שסובלת הכי הרבה זו את.
‏אז אני לא יכולה לעמוד על הבמה בביטחון.
‏זה קצת כמו שיש אנשים שלא יכולים ‏להסתכל לאימא שלהם בעיניים כשהם שומרים סוד.
‏בגלל זה החלטתי מוקדם מאוד
‏שאני לא מתכוונת לשקר.
‏זה אולי יישמע מוזר,
‏אבל יש לי שיר בשם ״Eien״
‏מתוך האלבום הבכורה שלי.
‏השיר הזה עוסק באבא שלי.
‏אבא שלי היה לצידי ואמר,
‏״ריסה, אני אוהב אותך
‏״אהיה לצידך לנצח.״ ‏אבל הוא נעלם ביום למחרת.
‏הוא לא חזר הביתה לאחר מכן.
‏הו, אבא. ‏-אז חשבתי, ״מה זה נצח״?
‏אז לזה התכוונת. ‏-זה מה שהרגשתי בתור ילדה.
‏בגלל זה החלטת לא לשקר. ‏-כן.
‏אבל בזמן הבכורה שלי הבנתי ש…
‏הרגשת ה״נצח״ מתארת את כמות האהבה
‏שהוא הרגיש כלפיי באותו הרגע.
‏אז עכשיו אני יכולה להיפגש עם אבא שלי.
‏אין לו דאגות.
‏אבל את מאוד סלחנית. ‏-כן. אני סולחת לו.
‏בואו נעבוד קשה.
‏בואו נעשה את זה. ‏-בהצלחה.
‏בהצלחה. ‏-בואו נעבוד קשה.
‏אחרי שהתגרשתי,
‏הגעתי לתחתית גם במובן הרגשי,
‏אז אני חושבת שזו הייתה תקופה מאוד קשה.
‏בכל יום
‏קורים דברים טובים ודברים רעים,
‏אבל שמעתי שטוב להגיד בקול רם,
‏״היום הוא עוד יום נפלא״.
‏כששמעתי את זה
‏חשבתי שזה ביטוי כל כך יפה.
‏אז חזרתי הביתה
‏ואמרתי, ״ריסה, אם תגידי בקול רם
‏״שהיום הוא עוד יום נפלא, ‏אז דברים טובים יקרו לך.״
‏חשבתי שאם אוכל לזכור את ההרגשה הזו,
‏המילים הללו אולי יתגשמו.
‏אז חלקתי עם הילדים שלי ‏את כל מה שלמדתי והרגשתי,
‏אמרות טובות שגיליתי, ‏או דברים שרציתי לעשות.
‏יכול להיות שעכשיו קשה,
‏אבל דברים בהחלט ישתפרו.
‏כשבני האדם נולדים,
‏הם נולדים עם נחישות להפוך למאושרים.
‏חווים אולי חוויות קשות ולומדים מהן,
‏אבל אני הייתי משוכנעת שעוד נהיה מאושרים,
‏אז מתוך החשיבה הזו, אמרתי
‏״ריסה, תאמרי בקול שהיום הוא עוד יום נפלא!״
‏תמיד הייתי מאוד היפראקטיבית
‏ושרתי שירים שמחים.
‏הייתי שמחה.
‏כשצחקו עליי ואמרו, ״מה הבעיה שלך?״
‏חשתי הקלה.
‏למדתי שהמילים הללו מסמלות תקווה,
‏אז אני בדיוק כמוכן.
‏הביטוי היפה הזה ריגש אותך.
‏וחלקת אותו עם אהובייך.
‏אז עכשיו גם אני חולקת אותו עם אהוביי.
‏אצעד בדרכי שלי.
‏אז כולכם, תצעדו בדרככם!
‏בהמשך,
‏בעתיד, בחילופי העונות,
‏ניפגש שוב.
‏השיר הזה הוא עבור ‏כל מי שעושה את הכי טוב שלו בחיים!
‏תודה לכם!
‏שלום!
‏היום הוא עוד יום נפלא!
‏ביי-צ׳י!
‏נכון לעכשיו,
‏אני ממש מתרגשת לגבי העתיד שלי.
‏אני אשתנה,
‏אתבגר ואתפתח.
‏אני רוצה ליהנות מכל אלה ‏ולהמשיך לצפות מעצמי ליותר.
‏אני מרגישה שחוויתי הרבה רגעים קשים.
‏אבל…
‏הצלחתי להמשיך לחיות…
‏והיום אני כאן.
‏אני הכי נהנית בעולם עכשיו.
‏כי המשכתי לחפש
‏וכי המשכתי לדאוג ‏ולקחתי את הזמן עד שמצאתי את כל התשובות.
‏אני יכולה להנות מהחיים שלי עכשיו.
‏אני חושבת שעדיף להתמודד עם קשיים.
‏אני חושבת שאתקל בעוד הרבה
‏בעיות וקשיים בעתיד,
‏אבל אני אאתגר כל אחד מהם, אבכה, אתעצבן,
‏ואתעמת עם הבעיה בנחישות בכל פעם.
‏אז, אני חושבת… שהכל יהיה בסדר.
‏בכנות וברצינות.
‏בלי לברוח, אם אתמודד עם קושי שכזה,
‏אז יום אחד,
‏אני חושבת שאוכל לומר שהכל היה בסדר
‏ושזה היה
‏עוד יום נפלא.
‏תרגום כתוביות: נעה יוסף