Downloaded from YTS.MX
EN NETFLIX-DOKUMENTAR
Official YIFY movies site: YTS.MX
Å, det virker.
Pianoet virker ennå.
Du vet det pianoet på lageret?
-Bestemor kjøpte det til meg, ikke sant? -Det stemmer.
-Husker du det? -Ja.
Og mamma sa: "På bursdagen min
ville Risa spille på pianoet, og Yui ville synge en sang." Ikke sant?
-Det stemmer ikke. -Virkelig?
Risa, du ville spille på pianoet,
og så måtte jeg legge meg ned
-og Yui ville massere ryggen min. -Ja, du masserte henne.
-Så hva var pianoet til? -Akkurat.
Og sangen du spilte var en bryllupssang.
-Ikke bursdagssangen. -Ja.
-Du klarer det! Gjør ditt beste. -Men jeg er ferdig.
Var det alt?
Jeg har mistet så mange ting siden jeg var barn.
Da jeg innså det og så tilbake, var musikken alt jeg hadde igjen.
Det er derfor jeg forsøkte veldig hardt å ikke miste det,
for å få tak i lykken.
Fortsatt skjer det dårlige ting hele tiden.
Hva kan jeg gjøre for meg selv i den situasjonen?
Jeg bestemte tidlig
at jeg ikke skal lyve.
Jeg vil ikke lyve for meg selv.
Jeg vil ha oppriktig tro på meg selv.
DEN 70. NHK RØDE & HVITE ÅRSAVSLUTTENDE SANGFESTIVAL
Gode ting hender når du har tro på det.
Som et barn som tror på sin mors ord,
at gode ting vil skje dersom du tror: "I dag er en ny fantastisk dag."
"Greit! Dagen i dag er en ny fantastisk dag!"
La oss tro på det og leve videre.
La oss gjøre dette!
Jeg er klar.
La oss gjøre dette fantastisk!
Greit.
Når jeg forsøker å gjøre noe oppstår det alltid problemer.
Når turnéen min akkurat hadde begynt,
ble vanskeligheter i mitt personlige liv rapportert i pressen.
Hva var det vanskeligste øyeblikket i livet ditt?
Det samme som skjer meg nå, kan skje med hvem som helst, ikke sant?
Dagen etter nyhetene om mitt personlige liv, hadde jeg en konsert.
Mer enn mitt personlige liv, så var jeg mer bekymret over
hvordan jeg skulle opptre foran alle som LiSA.
Hvordan og hva skulle jeg si
for å hindre at alle bekymret seg for meg?
Jeg tenkte hardt på det
i noen timer.
Etter å ha tenkt på det noen timer, dro jeg til konserten.
Hver dag, over hele verden og i dette samfunnet
går jeg, og kanskje du også,
gjennom mye.
Å gjøre det løste ikke problemene i mitt personlige liv,
men jeg innså at jeg hadde et sted
som jeg alltid kan returnere til, og folk vil vente der på meg.
Det oppmuntret og beroliget meg.
Men i dag er for alle oss som er samlet her. Ok?
La oss ha det morsommere enn noen andre i verden! Ok?
Jeg bestemte meg for å gå videre i mellomtiden.
Jeg har ikke løst svakhetene mine,
smerten eller tristheten.
Men jeg bestemte meg foreløpig for å løpe fremover.
Jeg innså
at selv om noen ting ikke er løst, har det å gå fremover
hjulpet meg til å lege sår mange ganger i fortiden.
Det er ting jeg tror er riktig.
For eksempel ser jeg så mange tilfeller av at folk bedrar andre,
ikke bare i romantiske forhold, men generelt,
og ender opp med å forårsake seg selv smerte.
Det er derfor jeg er bestemt
på å leve ærlig og aldri bedra andre mennesker.
Ok.
INNSPILLING
KOMPONIST
Dette er bare min tolkning,
men den første delen er litt trist, men ser fortsatt mot fremtiden,
og den neste delen er om håp
og å reise seg.
Jeg tenkte det var slik sangen skulle tolkes.
Går ned den hvite veien
Syng "går ned den hvite veien", med en litt skarpere klang.
-Ok. -Om det er fastere, flyter det til koret.
Men jeg liker virkelig denne delen.
Ok, det hjalp meg med å finne rytmen. Takk.
-La oss gjøre det igjen. -Ok.
Jeg fortsetter å lure på hvor mye smerte jeg klarte å slippe ut
og fylle over i sangen.
Jeg forstår hva du mener.
Det kan være noe du ikke kan skape om du er for lykkelig.
-Jeg er enig. -Ikke sant?
Men jeg tror de fleste artister generelt føler det på den måten.
-Det samme med forfattere. -Ja.
Jeg tror at om vi er for glade
og vi er 100 % tilfredse,
så kan vi ikke skape noe mer.
-Det er det jeg føler. -Ja.
Jeg blir bedre på å finne lykke,
men jeg har en følelse av at jeg aldri vil bli tilfreds.
I dag skal jeg synge som om jeg tilkaller Sayuri Ishikawa.
Da jeg snakket med Ms. Kajiura,
så sa hun at begynnelsen av "Akeboshi",
under "ta" delen av "taiyou",
når jeg puster ut den høye tonen i en kvinnelig falsett,
så får det hjertet hennes til å hoppe over et slag.
Når Ms. Ishikawa sier "kakushi kirenai",
sier hun: "Åh."
Den "Åh", når hun sier
"Åh, koetai." Den lille delen.
Det får meg til å ville rope "Sayuri!"
Jeg håper jeg kan inkorporere det
i delene som går "tai" eller begynnelsen av "shinjitsu wa".
Jeg er virkelig rastløs, så jeg kan ikke stå stille.
Det er derfor jeg alltid angrer når jeg ser på avspillingen.
-Du skulle ønske du pauset? -Ja.
Når det gjelder bevegelsene
øver du på det i tankene før filmingen starter?
-Gjør du? -Ja.
Jeg så på DVDer om japanske kurtisaner, som oiran.
Selv når de legger seg ned, faller de ned veldig sakte.
Anime gir meg muligheter
ved hvert vendepunkt i livet mitt.
Faktisk debuterte jeg i et prosjekt kalt Angel Beats!.
Jeg ville likt deg uansett.
BILLEDKUNST FOR PROSJEKT
Hvis vi slår oddsen seks milliarder til én og møtes igjen
og selv om kroppen din ikke kan røre seg,
vil jeg fortsatt gifte meg med deg.
Jeg hadde ikke som mål å bli anime-sanger,
men jeg begynte i et band kalt Girls Dead Monster fra Angel Beats!.
Siden dette var min første sjanse,
var jeg desperat etter å ikke la den slippe unna.
Jeg var bare en drittunge fra bondelandet som var stygg i munnen…
som bare elsket å synge, så jeg fortsatte å synge.
Jeg fikk så mye støtte fra så mange mennesker,
og nå har jeg muligheten til å stå på denne scenen.
Hver eneste dag
kan jeg si: "I dag er en god dag!"
Jeg har en kunngjøring til alle sammen.
Aktivitetene våre som Girls Dead Monster for Angel Beats! har kommet til veis ende.
Tusen takk for støtten deres.
Men det er ikke slutten for meg.
Denne våren debuterer jeg som sangeren LiSA!
Jeg signerte med Aniplex og gjorde en solo-debut.
Jeg var den første artisten i det plateselskapet,
så for min første singel fikk jeg sjansen til å synge
kjenningsmelodien til en stor produksjon kalt Fate/Zero.
Alle jobbet så hardt for å gjøre LiSA til en suksess,
så jeg var fast bestemt på å ikke være en skam eller skjemme dem ut.
LiSA LOVE IS SMILE ALWAYS
Siden jeg har gjort dette i ti år,
har alle en idé
om hva de vil at LiSA skal være til visse tider.
Før følte jeg at
jeg måtte oppfylle alles ønsker.
Når det kommer til mine drømmer,
etter å ha opptrådt på Budokan,
begynte folk å si: "Når vil hun opptre på Tokyo Dome?",
eller: "Lisa vil kanskje opptre på Kōhaku."
Mange mennesker snakker om det.
Det nådde meg.
Det er slik det å opptre på Tokyo Dome og Kōhaku
ble et mål for meg.
Under "Catch The Moment"
sa alle: "Vi skal sørge for at LiSA kommer til Kōhaku!"
"Jeg løp, og begynte å svette"
Men jeg nådde ikke Kōhaku det året.
Så jeg bare tenkte at det ikke var meningen at jeg skulle dit.
Jeg trodde den LiSA jeg hadde i meg hadde nådd veis ende.
Jeg trodde virkelig det.
Men uansett, anime-produksjoner
ga meg en mulighet til å synge.
Men under den prosessen
er mange involvert for å skape en anime.
Jeg lærte det ved å være en del av en produksjon kalt Angel Beats!.
Så jeg kunne ikke gjøre ting halvveis.
Så var jeg en del av Demon Slayer.
Jeg visste hvor mye kjærlighet alle la ned i det,
så jeg ville leve opp til det.
Så ble jeg invitert til Kōhaku for første gang.
Jeg…
følte at jeg ble reddet.
Jeg tenkte: "Å, jeg er så glad.
Jeg klarte å oppnå én ting som alle jobbet så hardt for å oppnå."
Ms. LiSA.
DEN 70. NHK RØD & HVITE ÅRSAVSLUTTENDE SANG FESTIVAL, 2019
Ingen av disse tingene var noe jeg søkte etter på egen hånd.
Jeg ble gitt sjansen til å dra dit,
så jeg ville gi alt.
Det er ikke noe mer med det. Ikke alle kan stå på den scenen.
Siden jeg ble gitt en billett til å stå på den scenen,
ville jeg gjøre mitt beste.
Det er det hele.
Det har ikke forandret seg siden jeg var i Girls Dead Monster.
Hvis jeg blir gitt sjansen til å gjøre noe
og det vil gjøre noen lykkelige,
så vil jeg gjøre mitt beste for de personene.
Det var slik jeg følte det.
GIFU, KAKAMIGAHARA AVKJØRING 1KM
-Jeg er hjemme. -Velkommen hjem.
Velkommen hjem!
-Tama! -Det er Risa.
-Tama! -Det er Risa. Si velkommen hjem.
Velkommen hjem.
Kom hit.
Det er Risa.
Hun er hjemme.
Over her.
-Nyt måltidet. -Kos deg.
Hva med salt og pepper?
Vil du ikke ha noe?
Virkelig?
Så strø på litt av dette saltet.
Jeg sa jeg ikke vil ha noe.
-Hva? Vil du ikke? -Jeg sa jeg ikke vil ha noe.
Bare prøv det.
Jeg er så takknemlig for å ha et sted å komme tilbake til.
Moren min
har mulighet til å leve som en mamma nå.
Da jeg var ung, jobbet moren min.
Så hun spilte stort sett rollen som pappa.
Men akkurat nå, lever hun livet som en mamma.
Midt oppi alt det, ville bestemoren min si: "Å, trærne svaier,"
"Jeg lurer på hva som vil gro til våren,"
eller: "Vannliljer blomstrer kun på dagtid."
Og vi ville høste inn grønnsaker fra hagen etter sesong.
Så det er en mulighet for meg å komme tilbake til naturen.
Jeg innså hvor viktig det er.
Jeg trodde alltid at
å jobbe konstant var det riktige å gjøre.
Jeg forstår det.
Jeg trodde jeg ville bli etterlatt om jeg tok en liten pause.
Jeg kan fortsette i det uendelige.
Jeg gjemte meg alltid i denne skogen.
Jeg kom hit hver gang jeg ville være alene.
Jeg tror moren min kom hit
på egen hånd også.
Ikke rist henne på den måten.
Yui.
Se denne veien.
Hun er et snilt barn.
Faktisk var hun for god.
Jeg trodde ikke det var noe barn så snilt som henne, men sannheten var…
hun klarte ikke å fortelle meg
hva hun ikke likte eller hvordan hun følte det.
Mamma, du fikk meg da du var 21 år,
og ble skilt da du var 27 år gammel.
Du hadde to barn
og du måtte jobbe.
Jeg måtte håndtere presset ved å være
den ansvarlige eldste søsteren og tristheten ved å ikke ha en far.
Det etterlot meg i kaos.
Det var da jeg sluttet å gå på skolen.
Ja, vi vet.
Ja, livene våre nådde bunnen den gangen.
-Det føltes håpløst. -Jeg er enig.
Vi hadde ikke engang nok mat.
Livet mitt ble helt forandret,
og jeg sluttet å gå på skolen i andre klasse på barneskolen.
Jeg forårsaket mye trøbbel for alle.
Eller, jeg gjorde at alle ble bekymret for meg.
Jeg visste at moren min jobbet uten tid til hvile
for å forsørge søsteren min og meg,
og at hun noen ganger gråt når hun tok et bad
fordi hun var overveldet av bekymringene for å overleve.
Så jeg kunne ikke få meg til å være egoistisk.
Men mamma følte behov for å sørge for at jeg ble tatt godt vare på,
så når hun så at jeg alltid sang hjemme,
lot hun meg ta musikktimer.
Jeg var vant til å synge fra jeg var et barn.
Fra der,
lot mamma meg gå på audition en for dramaskole, som var noe
jeg virkelig ville gjøre.
Jeg fikk hederlig omtale.
Jeg sa til mamma at jeg ville fortsette og ta det mer alvorlig.
Mamma fant en vertsfamilie til meg,
så jeg dro til Okinawa og fikk undervisning.
Men drømmen min gikk ikke i oppfyllelse,
så jeg kom tilbake til Gifu.
Jeg ville bli selvstendig.
Jeg kunne ikke være avhengig av mamma.
Hvorfor det?
Fordi jeg dro til Okinawa.
-Fordi jeg brukte mye penger på deg? -Det stemmer.
Du brukte mye penger på meg,
og jeg visste hvor hardt du jobbet
for å oppdra oss.
-Ikke gråt, vær så snill. -Hun kommer til å gråte igjen.
-Slutt. -Du gråter så lett.
Jeg ville forte meg og bli en ansvarsfull voksen.
Hvorfor gråter du?
-Du får meg til å gråte. -Jeg kan ikke noe for det.
På regnfulle dager,
er det noe
jeg alltid husker.
Da jeg gikk på ungdomsskolen,
ble moren min innkalt av rektor,
og siden jeg nesten ikke var i noen klasser,
sa rektoren, hovedlæreren og klasseforstanderen at
jeg ikke kunne dra på skoletur
fordi jeg ikke klarte å samarbeide i gruppe.
Og så sa moren min:
"Vær så snill å ha tro på henne!"
Jeg så at hun gråt mens hun sa det,
og av en eller annen grunn gjorde det meg veldig sint,
så jeg smelte igjen døren og gikk hjem.
Det regnet som dette den dagen.
Hennes holdning om å alltid ha tro på sin datter
er noe som aldri har endret seg, uansett hvor jeg var.
Til og med når jeg kranglet med min venn,
når jeg kranglet med kjæresten min, eller kranglet med mine overordnede.
Selv da jeg løy,
hadde hun denne sterke troen og evnen
til å stå på sin datters side.
Da jeg sluttet på dramaskolen,
ble jeg bedt om å komme hjem
etter å ha lovt mamma at jeg ville slutte å synge,
så jeg kom hjem bestemt på det.
Men så begynte jeg å tenke på ferdighetene jeg lærte på skolen
og hva de tre årene var for.
Det er Avril.
Da jeg gikk i niende klasse,
ble jeg bedt om å være vokalist i et band.
Det var så morsomt.
Etter at jeg begynte på videregående,
startet vi et band kalt Chucky.
Medlemmene i Chucky elsket punk rock.
De sa: "La oss lære deg om punk."
De sa: "Du må ha på deg Dr. Martens."
De begynte å lære meg om deres mote.
Jeg dro alltid til lageret for å øve for bandet.
Dette stedet pleide å være i dårlig stand.
Gulvet holdt på å gi etter. Mamma fikset alt sammen.
Vi tok med alle instrumentene våre og spilte her.
Jeg hadde det så gøy sammen med venner og med å spille musikk.
Men i løpet av siste året på videregående når alle bestemte seg for karrierer,
innså jeg at jeg var den eneste som fortsatt drømte om å drive med musikk,
så vi ble oppløst.
Og det var da jeg var 20 år.
Da jeg ble gammel nok til å ta vare på meg selv,
så…
begynte jeg endelig å tenke på veien jeg måtte ta.
Når jeg så tilbake,
innså jeg at det eneste jeg hadde drevet med var musikk.
Det var det siste håpet som ga meg viljen til å leve.
Det var to veier. Jeg kunne reise utenlands
og begynne fra bunn,
eller reise til Tokyo og ta sjansen.
Så jeg tenkte, bare dra til Tokyo!
Jeg tok alle sparepengene og dro hjem til Ai.
Det er varmt!
Dette er for varmt.
VENN
-Drikker du kaffe? -Jeg drikker mye kaffe.
-Gjør du? -Ja.
Men du pleide alltid å drikke det som var veldig søtt.
Jeg drakk café au lait.
Det var en dag da jeg hørte om Lisas drøm.
Du sa at om du ikke kunne debutere innen du var 23,
-så ville du slutte å synge. -Det stemmer.
Barna som gikk på skuspillerskolen debuterte i så ung alder,
så 20 var for gammelt.
Jeg tar opp bekymringene min spontant.
Ja, det gjør du.
Jeg snakker om det i ettertid.
Ja, du gir bare en rapport. Du var alltid sånn.
I stedet for å tenke på bekymringer, snakker jeg om besluttsomheten min.
Ja. Du er liksom: "Dette skjedde, så jeg bestemte meg for å gjøre dette!"
-Så jeg sa bare: "Lykke til!" -Jeg vil bare ha det siste dyttet.
-Som da jeg kom til Tokyo, -Ja.
ba jeg deg om la meg bli, siden jeg hadde en konsert i Tokyo.
Det stemmer.
Jeg hadde bare en enkel futon matte
og vi lå på den begge to.
-Ja. -Vi lo godt begge to.
Jeg hadde bare med en eske med ting.
Nei, det var ikke en eske.
-Du hadde en trillekoffert. -Å, var det det?
Du kom med en trillekoffert, og så kom det tre esker senere.
-Vi brukte det som en skuff. -Det stemmer!
-Du har rett! -Ja.
-Jeg la klærne mine i den. -Ja, alle klærne dine.
Ja, du brukte de eskene som skuffer og la
alle klærne dine i dem.
Jeg hadde ikke penger til å kjøpe kasser
så jeg la de i pappesker.
Som dette, ikke sant?
Da du kom hjem til meg med bare en trillekoffert,
trodde jeg du kom med støtte fra alle.
Men senere fant jeg ut at du dro etter en stor krangel.
Ja. Jeg rømte hjemmefra.
Jeg bare: "Å, kom igjen!"
Fordi jeg kjenner moren din også!
Det går bra nå, men den gangen var jeg redd for at hun ville hate meg.
Akkurat nå er jeg sikker på at moren din føler takknemlighet overfor meg.
Ja, siden du ga meg et sted å være når jeg først kom hit.
Ja.
Du fikk bestemoren din til å sende de eskene, ikke sant?
Jeg var så sjokkert, men du fortalte det etter at det hadde hendt.
Hvis du hadde mistet alt du hadde,
ville de endt opp med å hate meg!
Jeg tenkte: "Gi deg da!"
Jeg tror at helt siden jeg var barn,
innså jeg at livet er… veldig ensomt.
Akkurat.
PRODUSENT
Men på grunn av det,
når jeg føler venners eller personers varme,
så beveger det meg.
Familien min
og teamet mitt
er alltid holdt på en viss avstand.
Men jeg opprettholder ikke den avstanden
fordi jeg vil bli trist når de ikke lenger er rundt meg.
Det er fordi jeg forstår at fra et tidspunkt fremover,
så er det min personlige kamp.
LiSA inntar plassen.
-La oss gjøre dette, Lisa. -Ja.
Gjennom høsten 2021,
ble fire store sang-samarbeid med filmer
og TV utgitt rett etter hverandre.
Det er fantastisk!
La oss gjøre den liggende delen.
Lignende Sword Art Online serien.
Etter å synge en series kjenningsmelodi så lenge,
blir jeg en del av produksjonens familie.
Så jeg føler et stort ansvar.
Når vi slipper de fire kjenningsmelodiene,
ville det vært fint om vi kan gjøre noe med hver av sangene.
Det er mennesker som vil gjøre noe og gi støtte,
så hvis vi kan gi dem en måte å være en del av dette på…
-Det er veldig viktig. -Ja.
Om det er på YouTube eller på internett…
Et sted åpent for alle.
Jeg tror det ville vært bedre.
Ok.
Jeg forstår.
-Vi fikser det. -Takk.
-Hei, Mura. Kan du komme hit? -Ja da.
-Jeg må gi deg en skjennepreken. -Ja vel.
Hva er det?
Du trenger ikke filme dette.
Hvorfor postet du URL-adressen til nedlastningslenken?
Kan du fortelle meg grunnen? Ikke at det var feil.
Grunnen er
at jeg tenke folk ville lure på hva sangen "GL" handlet om,
så jeg postet det slik at alle kunne høre på den.
Jeg skjønner.
-Ja. Unnskyld. -Jeg forstår.
Nei, det er ok.
Jeg har sagt dette før,
men jeg tror det er viktig å tenke på seerne.
Hvem ser på dette
og hva vil de?
Spesielt på Twitter.
I dag holdt jeg på å re-tvitre det du la ut,
men så tenkte jeg: "Er det allerede lagt ut på YouTube?
Eller hvor er det egentlig utgitt?
Faktisk, kan jeg egentlig legge ut noe om denne videoen?"
Men så tenkte jeg: "Hvor finner jeg egentlig den videoen?"
En tweet går ut
til over en million av følgerne mine,
og det er for noe som folk vil betale for.
Og det er folk involvert som vil
at den tweeten spres, og være en del av den tweeten
og be om å ta bilder sammen for et innlegg.
Så jeg vil at du er forsiktig med hvert eneste innlegg.
Jeg er lei for det.
Men jeg forstår hensikten din.
Jeg skal være mer oppmerksom på seerne.
-Jeg kan ikke la ting være: "As you know." -Hva er det?
-Jeg vet ikke. -Å, nei.
-Det er ikke det jeg mente! -Vent.
-"As you know?" -"As you know,"
som å anta at folk allerede vet.
Hun ville bruke det ordet.
-Jeg er så lei for det. -Hun følte for å bruke det ordet.
Dette er det LiSA mente.
Ja, det er det du ville gi meg en skjennepreken om.
-En god en. -Jeg er lei for det.
Møtet er over.
La oss filme musikkvideoen. Møtet er over.
Takk.
Under denne tiden jobbet vi på mange lokasjoner,
mens vi tok forholdsregler mot Covid-19.
Alle i verden,
inkludert meg selv,
prøvde å finne måter å fortsette med aktivitetene våre på.
Det var mye prøving og feiling.
Midt i det, ble det vanskelig å forsette med et av de store målene mine,
Dome-konserten.
-God morgen. -God morgen.
Hva er de alternative forslagene
for dagene da Dome-konsertene var planlagt?
Unntakstilstanden vil løftes.
-Virkelig? -Ja.
Men en ny bølge vil antagelig treffe rundt desember.
Enten lokasjon- eller produksjonsplanlegging.
Hva med Gifu? Selv om det kanskje blir et mer privat arrangement.
Jeg tenkte det også.
-Som lageret mitt? -Seriøst?
Det ved huset til familien din?
Hvor mange mennesker får plass?
Jeg vil legge til minst én ny sang.
Hvis vi kan få tak på hvordan LiSAs nye sang
vil høres ut…
"Skrikende?"
…vil konseptet til konserten bli veldig enkelt.
Grunnen til at jeg ville gjøre en dome-konsert,
som Tokyo Dome og Nagoya Dome…
er fordi jeg ville avslutte et kapittel.
Jeg ville ikke kalle det en avslutning,
men det er viktig med en seremoni for å feire de siste ti årene.
For å avslutte et kapittel.
På en måte er dette begynnelsen på den nye meg.
Det er begynnelsen.
Begynnelsen.
BEGYNNELSE
Det er et nytt meg.
"NEW ME?"
I så fall tror jeg det er bedre å finne et større, åpent område.
Så en lokasjon så stor som, eller større enn Budokan.
La oss se etter det.
Hvis jeg kan komme på en linje med tekst til sangen "NEW ME",
tror jeg alt vil falle på plass
Ok. Da skal jeg avslutte dette.
Jeg går og søker etter noen lokaler.
Takk.
Da jeg først møtte Ms. Kaorin og Mr. Hasegawa,
var det første Mr. Hasegawa sa til meg:
"LiSA, vi er en familie."
Å bli kalt familie ga mening for meg.
Hvis noen sa: "Du er artisten, og vi er management-teamet,"
ville det fått meg til å tenke: "Hva gjør et management team?"
Han sa: "Vi er en familie. Jeg er far. Det er mor. Du er den eldste datteren.
Vi jobber for å støtte drømmen til den eldste datteren."
Det er det han fortalte meg, og for LiSA
ble hun en mor,
han en far,
og jeg, datteren.
Når vi står overfor en krise, har vi et familiemøte.
-Du var så nærme. -Jeg var så nærme.
VOKAL-INSTRUKTØR
Bravo!
La oss begynne å løpe.
Helt siden jeg ble en sanger
og lærte hvordan man girer opp publikum under konsertene mine,
ble det å sørge for at de har det gøy
veldig viktig for meg.
Så å forbedre sangferdighetene var ikke høyt på prioriteringslisten.
Men under Covid-19 pandemien
hadde jeg ledig tid.
Og det endte opp med å bli både bra og dårlig når timeplanen min ble tom.
Jeg begynte å bekymre meg,
og tenkte at om jeg ikke
oppnådde noe under Covid-19 pandemien,
ville alt ende opp med å være bortkastet.
Så jeg begynte å lære å synge på nytt
fra bunnen av med instruktør Ryon2.
Da jeg var liten
hadde jeg det gøy når jeg sang uten å tenke på noe,
men da jeg ble eldre,
ble de forandringene i kroppen og følelsene mine
eller vanskelighetsgraden til sangene
vegger som jeg fortsatte å treffe.
Men jeg visste ikke hvorfor de tingene
skjedde.
Men å jobbe med instruktør Ryon2
har hjulpet meg med å løse noen av de mysteriene.
Nå når noe skjer mens jeg synger
eller når jeg treffer en vegg,
så føler jeg at jeg kan finne en måte
å overkomme de vanskelighetene.
Jeg føler det er en sang der ute som jeg aldri visste at jeg kunne synge.
Det gjør meg spent.
Bare hun kan gjøre dette.
Om du synes synes halsen føles rar,
eller det er vanskelig å bruke stemmen, så smil bredere.
Føl sangen og lur deg selv.
La aldri publikum se bekymringen i ansiktet ditt.
Gjør som dette.
Det vil gå bra. Du har fortsatt stemmen, ikke sant?
-Ja, takk. -Ok.
Ja.
Hun skaper alltid magi.
Det var fantastisk!
Slutten av reklamen får meg til å tenke: "Det kommer til å begynne!"
Det gjør deg nervøs, gjør det ikke?
Du tenker: "Er det det neste?", men det er ikke det.
Det distraherer deg selv når du snakker med venner.
Det begynner!
Jøss.
Det gjør vondt.
Gjør det ikke at hjertet hopper over et slag når Inosuke dukker opp her?
Ikke egentlig.
Hva?
-Det er veldig annerledes enn Kirito. -Du har rett.
Her er det!
Det gjør vondt.
Å, det er Rengoku.
Det gjør vondt!
-Beklager. -Det gjør vondt.
Det betyr at du har brukt dette området mye.
Hver gang hun synger utvider hun mellomgulvet og ribbeina.
Hun bruker dette området mye, så det beveger seg mye.
Så kroppen har stivnet for å komme seg.
-Derfor gjør det vondt å bevege kroppen. -Det gjør vondt.
-Men du er i god form dette året. -Jeg er enig.
Veldig bra.
Jeg lurer på hvorfor.
Frem til nå, hver gang jeg har avsluttet et live show,
kunne jeg ikke spise fordi jeg var så utslitt.
Hver gang jeg var på turné ville jeg si: "Jeg klarer det ikke."
Det var tøft.
Siden jeg var ung, trodde jeg at ved å bruke energien min,
ville jeg klare å nå alle.
Helt til min første konsert på Budokan,
innså jeg ikke at jeg ødela meg selv.
Fordi jeg ikke tok vare på meg selv.
Jeg følte at jeg forårsaket stor skade.
Jeg lagde trøbbel for mange mennesker
og sviktet alle og deres forventninger.
Jeg følte frykt og press.
På dagen for min første konsert på Budokan,
følte jeg meg ikke bra.
FØRSTE NIPPON BUDOKAN LIVE, 2014
Jeg var
redd for å forestille meg
at noe kunne gå galt
så jeg kunne ikke si det til noen.
Jeg trodde det ville få meg til å miste troen på meg selv, så jeg sa ikke noe.
Men når konserten begynte,
trodde jeg at jeg hadde et mareritt.
Jeg har hatt en sånn drøm mange ganger.
Drømmer hvor jeg mister stemmen og folk begynner å gå.
Jeg følte bare anger for de menneskene som kom for å se meg,
men jeg kunne ikke si: "Jeg beklager" fra scenen.
I dag er en ny god dag!
-Ha det-chi! -Ha det-chi!
Jeg tenke at jeg ikke skulle notere den dagen som den verste.
Og om jeg hadde beklaget fra scenen,
tenkte jeg at jeg ville gjøre den dagen til noen andres verste dag.
Så, jeg kunne ikke beklage.
Jeg er så lei for det.
-Jeg er så lei for det. -Det er ok.
-Det går bra. -Jeg er lei for det. Unnskyld.
Det går bra.
Vel, frem til da
var jeg veldig utrygg på å miste noe
eller noen.
Jeg ville ikke miste en eneste ting.
Jeg ville ikke miste en eneste person.
Jeg ville ikke såre noen.
Det var det jeg tenkte
mens jeg strevde med å skape en perfekt visjon av meg selv.
Men den dagen,
viste jeg en veldig patetisk side av meg selv.
Unnskyld.
Hvorfor ber du om unnskyldning?
Jeg er så lei for det.
Unnskyld.
Jeg kunne ikke akseptere…
mine svakheter.
Men fra den dagen begynte jeg å klare det.
Jeg klarte å akseptere meg selv.
Det fløy!
Hvilket språk er det? Thai?
Det er så mange språk.
Hva var den morsomste delen?
I utlandet?
På slutten dro vi til Paris og Spania.
Vi tilbragte tid der, men Covid-19 brøt ut.
Vi planla å ha…
TIDLIGERE UTENLANDSTURNÉ-MANAGER
…en Asia-turné i 2020.
Det stemmer. Vi kunne ikke gjøre det.
Siden vi ikke kunne dra dit så ofte,
prøvde vi å være fleksible og tenke på måter å overraske publikummet.
Men til slutt endte publikum opp med…
Ja.
-…å overraske oss i stedet for. -Flyplassen var fantastisk.
Ja.
Det hjalp meg med å oppleve alt direkte.
Til du ble en del av teamet vårt,
kunne jeg ikke se for meg at fans ventet på meg i utlandet.
Jeg trodde de ventet på meg
som noen som bare synger japanske anime-sanger.
I stedet for å komme å se meg personlig,
trodde jeg de bare kom fordi de likte sjangeren,
jeg tenkte for en fantastisk kultur det er, men så…
Jane, du planla mange
turer for at jeg skulle gi solo-konserter
og lot meg få se ansiktene til lokale fans.
Det er derfor, når jeg tenker på et bestemt land,
er det ansiktene til fansen og event-koordinatorene jeg tenker på.
Takk.
Vi snakket så mange språk.
Hola.
Jeg er LiSA. Godt nytt år!
-Vi må planlegge alt på nytt. -Ja.
I DAG ER EN NY GOD DAG
Jeg holder fortsatt kontakten med lokale event-koordinatorer
i forskjellige land.
Jeg forstår.
Jeg ble spurt om det var mulig med en konsert i år eller ikke.
Vi utveksler oppdateringer og informasjon
om hverandres land.
I tillegg til Covid-19, har det også brutt ut krig,
så situasjonen i denne verden forandres konstant.
Ja.
Men jeg får fortsatt brev fra utlandet.
Jeg får mange gaver.
Jeg innser at jeg ikke er glemt.
Når jeg holder konserter utenlands,
er jeg beæret over å bli sett som
en del av japansk kultur.
Når jeg møter fans i utlandet
innser jeg at det er noe i Japan som folk
kan nyte, selv om deres språk, kultur og livsstil er annerledes.
Om det er japanske uttrykk eller…
en japansk melodi
eller anime som japanske folk vil nyte,
vil jeg ta ting som er viktig for meg
og besøke andre land
for å… møte alle der
og få alle til å nyte mange andre aspekter av Japan.
Bestemor sa:
"Denne blomsten blomstrer i vannoverflaten."
"Den blomstrer kun på dagtid." Det er det hun lærte meg.
Hun sa den bare blomster i retning mot solen.
Hun sa: "Den vokser og strekker seg ut av sølen og blomstrer."
Det er noe som kalles "guren jigoku".
Det er en form for straff
i helvete.
Det er så kaldt
at huden din faller av og kroppen din folder utover som en lotus.
Det er en straff i helvete hvor kroppen din foldes ut som en rød lotus.
Det kalles "guren jigoku".
Så jeg tok "guren" fra "guren jigoku"
og "hana" fra "vannliljer" for å skape "Gurenge".
En er et mål du når i en blodig forfatning
og den andre er en vannlilje som vokser mot håp og solskinn.
Jeg tenkte det var likt mitt eget liv.
Så jeg innså hvorfor bestemor liker vannliljer så godt.
Ha det-chi!
Takk!
Hva?
Ti års-jubileumsturné.
Vi møtte utfordringer fra begynnelsen
og noen konserter måtte avlyses, så det var veldig vanskelig
Men alle samarbeidet,
så vi var i stand til å lage en fantastisk turné.
Jeg er så glad for å kunne si: "I dag er en ny god dag!"
Tusen takk.
Du har kanskje gjort feil tidligere på Budokan,
men det er blanke ark nå.
Jeg er glad.
Nå kan jeg gå mot det siste… Ikke gråt!
-Unnskyld! -Jeg vil ikke gråte mer.
Kaorin holdt henne nede.
Tusen takk.
Vi fikk se en fantastisk konsert.
Det tok lang tid å komme hit.
-Ja. -Vintre kommer igjen.
Kom hit.
Jeg er utslitt av å gråte.
Det fikk meg virkelig til å innse at jeg ikke kom hit på egen hånd.
Hver dag jobbet alle sammen
for å sørge for at det ble en ny god dag.
Hvis jeg var på egen hånd,
ville jeg ikke vært her.
Alle gir meg styrke og lar meg få være LiSA.
Det jeg har oppnådd de siste ti årene, er vennskap.
Du gjorde det veldig bra.
Takk.
-Ha det. -Lykke til på slutten av året.
-Takk. -Ha det gøy.
-Slapp av. -Takk.
-Ha det. -Ha det.
-På gjensyn. -Ha det.
Takk.
Hvordan er det, Yui?
Det er bra. Jeg har på en skjorte under.
Ja. Det er søtt.
SØSTER
Jeg vil se forskjellige stiler også, men kan vi ta et bilde først?
-Hvor skal vi begynne? -Fra denne siden.
La oss legge til side utgivelsesdatoen for nå, og prøve den beste.
Dette er en t-skjorte.
Det er et fint sjiraff-trykk.
Hvis vi baserer størrelsen large på Yuis midje, vil ikke guttene passe dem.
Når det gjelder midjen… Det er large?
Det er vanskelig å lage klær.
Jeg har ikke grunnleggende kunnskap om hvor jeg skal folde
for å endre stilen og så videre.
Jeg foreslo ting jeg ville lage,
og jeg jobber med det sammen med min yngre søster og Harada.
Oss tre.
Alle delte idéer om ting vi likte
og jeg fikk søsteren min til å tegne alt.
Selv om det er skotskrutete, var det spesielle farger vi ville ha,
så hun tegnet det og viste det til oss.
Søsteren min vokste opp i samme miljø som meg.
og vi liker de samme tingene,
så hvordan kan jeg si dette?
Når hun sier: "Åh!", vet jeg nøyaktig hva hun vil.
Hun er en jeg kan kommunisere med hjerte til hjerte,
uten å si et ord.
Så selv når vi skapte merket ROY sammen,
er det elementer ved klær
som ikke kan uttrykkes kun med ord.
For eksempel, betydningen av "søt" er forskjellig for alle.
Det brukes litt uformelt.
Det er som å kle seg ned, på sin egen personlige måte.
Som å omorganisere det.
Det stemmer.
Hun gjør alt om til tegninger
og lager en stil for det.
Hun fornemmer hva jeg liker
og hva jeg ikke liker.
Så det er veldig nyttig.
Hun er også…
sensitiv og legger merke til
forandringer i humøret og følelsene mine.
Så når moren min ikke forstår meg,
kan jeg gå til henne å klage og si:
"Hvorfor forstår ikke mamma?"
Hun er på samme bølgelengde som meg
og forstår meg.
Det er den hun er.
Når det gjelder klærne…
-Vi har ikke kostymene enda. -Jeg forstår.
Jeg bærer rundt på alt dette.
Men det er fordi jeg har lært av feilen min.
Da jeg gikk på ungdomsskolen, før jeg debuterte,
ble jeg fortalt at de skulle ta et portrettbilde.
Jeg var glad fordi det var første gang jeg ble sminket av en profesjonell.
Jeg dro dit spent, men ansiktet mitt ble til noen jeg ikke kjente igjen.
Jeg antar det er gitt.
Jeg tenkte: "Hvem er dette? Har øynene mine alltid hatt den fasongen?"
Derfor legger jeg alltid min egen øyesminke.
-Jeg skjønner. -Ja, for øyne kan forandre et ansikt.
For å beskytte imaget til LiSA gjør jeg alltid min egen øyesminke.
-Ditt favorittsted? -Sted?
Sted!
-Det kan være i huset ditt… -På badet.
-Badet i huset ditt? -Nei, hvilket som helst bad.
-Hvilket som helst bad? -Ja, for da er jeg alene.
Jeg skjønner. Ok, baderom da.
Opprinnelsen til navnet ditt LiSA.
Det er mitt virkelige navn.
Jeg tenkte det.
-Risa Oribe. -Ja.
Faren min bladde gjennom sidene, og gjorde sånn, og det sto Risa.
Hva var du i et tidligere liv?
-Mitt tidligere liv? -Ja.
En herreløs katt.
Hvilken matrett liker du best å lage?
-Tonjiru. -Jeg visste du ville si det.
Det er skjært.
I tillegg til tonjiru, lager jeg ofte misosuppe også.
Jeg var aldri typen til å lage mat til å begynne med,
men for å holde meg sunn før en konsert,
er det tryggere å vite nøyaktig hvilke ingredienser som brukes.
Derfor begynte jeg å lage mat på egen hånd.
Og det gir meg tid til å tenke.
Ser bra ut.
Kan du snu den?
Jeg tror det vi vil tenke på når vi dør,
er noe som vi ikke har oppnådd på egen hånd,
men hvordan vi levde side om side med andre.
Jeg tror vi vil huske lykkelige minner.
Og jeg tror de lykkelige minnene
ikke vil være noe du har oppnådd på egen hånd.
Under Japan Record Award
i tillegg til Kōhaku, lærte jeg at man husker mange mennesker
under øyeblikk av lykke.
Når du opplever lykke,
husker du mennesker som du jobbet sammen med for
å oppnå den lykken.
Bestemor lever fortsatt,
men hun skrev et testamente fordi hun ikke vet
når hun vil dø.
Og jeg passer på det testamentet,
men selv om hun må ha så mange ting hun vil si,
var de siste ordene hun skrev
til hennes sønn og datter,
som er min mor og hennes bror, men hun skrev:
"Mitt ønske for dem begge er at de lever sammen i fred og lykke."
Etter å ha sett det,
og mens jeg jobbet med "homura",
innså jeg at
folks siste ønske var lykken til de som fortsatt levde.
De ønsker ikke sin egen lykke,
men de forlater oss med et ønske for andres lykke.
Det er det jeg lærte.
Jeg skjønner.
På den måten kan de etterlatte
være sterke og leve videre.
Og jeg tror at de etterlatte
også vil sovne inn og tenke det samme.
DEN 72. NHK RØDE & HVITE ÅRSAVSLUTTENDE SANG-FESTIVAL, 2021
Å, jeg skjønner.
-Du kan ikke få tonen høyere? -Jo.
-På grunn av måten det ender på, kan vi… -Ja.
og kanskje vi kan legge til det
på den helt siste delen av sangen.
Å, ok. For verset.
"NEW ME" er tilknyttet en live konsert,
og konserten er kalt "Eve and Birth".
Jeg føler at noe jeg ble født med hørte sammen med LiSA,
men jeg kunne også være sann mot meg selv som Risa Oribe, fordi LiSA eksisterte.
Så vi er begge likeverdige.
Det er som en rot var inni meg og vokste til et tre.
En knopp begynte å vokse
og er på vei i en ny retning. Det er den generelle idéen.
Vil du begynne fra denne delen?
-Det er litt tett. -Ja, det er det.
Jeg gikk direkte inn i den melodien fra dette punktet.
-Å, ja. Vi byttet tonen her. -Ja.
Hvor var det?
Jeg tror dette er bra.
Du burde gjøre det til punk fra den andre strofen.
Det ville vært fantastisk.
Plutselig.
La oss gjøre det.
Kan du forsøke å øke hastigheten der?
Du kan gjøre det.
-Jøss. -Det høres kult ut.
-Dette har alt du nevnte. -Det har det.
-Jeg liker endringen her også. -Ja, det er fint.
Jeg tror dette er bra som det er.
-Ferdig. -Det er det.
Han liker det.
-Det er veldig bra, hva? -Det er veldig bra.
-Jeg er glad. -Hurra.
Til refrenget la Shota til frasen "Oribe fra Seki by prefektur
og Horie fra Kani by Gifu prefektur."
Oribe fra Seki by Gifu prefektur
Horie fra Kani by Gifu prefektur
Oribe fra Seki by Gifu prefektur
Horie fra Kani by Gifu prefektur
Der har du det.
Du har alltid sagt at
det er LiSA og Risa Oribe.
Jeg tror at når jeg går ut dit som LiSA, tar jeg alltid på sminke.
LiSA tilhører ikke meg.
-Du har alltid sagt det. -Ja.
Så for å ikke
forråde menneskene som legger sin kjærlighet og forventninger på LiSA,
må Risa Oribe jobbe hardt.
Det konseptet morer meg alltid.
Risa Oribe er ikke like ekstrem.
Det virker sånn.
Risa foretrekker disse komfortable klærne,
med tights under buksene
fordi det er kaldt.
Men LiSA har på nettingstrømper og miniskjørt.
For å gå rett på sak, hva er LiSA?
Fordi det virker ikke som at
hun er din alternative personlighet.
Ja.
Det er deg, men LiSA er LiSA, ikke sant?
Vel,
når det gjelder mitt bidrag til LiSA,
så er jeg kun frøet.
Jeg er…
bare kildevannet.
Men alles ønsker, håp og drømmer
er det som graver rundt den kilden,
og skaper en elv og et hav.
Plottet?
Du skriver sinnssykt mye tekst.
Jeg spør meg selv hva jeg føler nå, og så skriver jeg det ned.
Det var noen ting som imponerte meg.
De betyr omtrent det samme,
men en gang skrev du,
-"Hvordan vil du leve?" -Ja.
Og du skrev også: "Bestem på egen hånd."
Ja.
"Jeg har blitt såret, men min sjel vil ikke gå bort."
Så, "NEW ME"
er ikke om
å slåss sammen arm i arm for så å krysse mållinjen sammen.
Det er å bekrefte for hverandre
at vi lever vårt eget liv
fullt ut.
Men hvert individ må kjempe sine egne kamper
for å gjøre deres egen dag fin.
Siden det er mye som skjer akkurat nå,
vil jeg at de som kommer på konsertene mine
skal se på morgendagen
og deres eget liv etter at de forlater lokalet
og fortsette leve på denne måten.
Det er som en ed
du sverger i ditt eget hjerte.
Det er den typen sang det er.
Jeg er ferdig.
Kult. Jeg har det bra.
Det er så plutselig og mystisk.
Å bli overveldet
av forskjellige folks idé om rettferdighet kan forårsake forvirring.
Jeg tror tanken min var: "Jeg vil være en kul person!"
Det føles som at jeg sorterer hjernen min.
Det er ikke akkurat det samme som å skrive en dagbok.
Det er mer en prosess for å finne svaret i meg selv.
Men å skrive ned ting på denne måten
pleier å hjelpe meg med å skrive tekster.
For eksempel,
når jeg endelig forstår hva læreren min forsøkte fortelle meg,
skaper det frasen: "En lærers ordtak er nyttig noen ganger."
Ved å notere ned
hverdagslige oppdagelser som det,
kan det senere bli til sangtekst.
Jeg hadde skrevet spørsmålet: "Hvorfor er du ensom?"
og jeg skrev svaret til meg selv her.
Det er så mange pinlige dagbok-innlegg.
Hver gang jeg forsøkte å uttrykke følelsene mine foran noen,
tenkte jeg så mye på atmosfæren og å gjøre den andre personen fornøyd,
så jeg kunne ikke ha en samtale og fortsatt være ærlig om følelsene mine.
Så da jeg var alene, noterte jeg ofte ned
følelsene mine ved å skrive brev
eller dagbøker.
Og jeg gjør fortsatt det nå.
Jeg skriver konstant ned følelsene mine.
Det står: "Å være ung er fantastisk, men å være voksen er morsomt."
Det ender alltid på en positiv måte.
Jeg tror det er den prosessen som gjør det mulig for meg å skrive
"I dag er en ny god dag."
Jeg mener ikke dette på en dårlig måte, men jeg vil drive med musikk som en jobb.
Jeg vil fylle rollen som LiSA som jobben min
Slik at bandmedlemmene er folk som tenker på hva fansen til LiSA ønsker
i stedet for å skape musikk som de personlig synes er kul
Det er
det bandmedlemmene mine er akkurat nå.
Alle jobber hardt
for det beste for LiSA. Inkludert meg selv.
Jeg får en del kjeft fordi
jeg konstant forandrer setlisten.
Jeg antar at det ikke er umulig.
Hva tror du?
Jeg tror de vet
at jeg ikke ber om de tingene basert på
mine personlige følelser eller egoisme.
Derfor tar de anmodningen min med i betraktning.
Om det er mine idéer eller noen andres meninger,
alle utveksler idéer om hva som er best for LiSA
for å finne på de beste metodene og opptrednene.
Teamet tenker på alt det sammen med meg,
og jeg er så stolt over at jeg kan skape LiSA med dem.
Klar, gå. Åtte.
-Det er syv. -Klar, gå.
Klar, gå.
Det er min niende gang.
-Jøss. -Er det ikke fantastisk?
Du har gjort det så mange ganger?
Men å gjøre det på slutten av konserten er noe jeg ikke har gjort
-siden Budokan-konserten. -Ikke nevn det.
-Min første Budokan-konsert. -Slutt. Det går bra.
Det var i begynnelsen av 2014.
Så det er åtte år siden, siden det er 2022 akkurat nå.
Var den konserten så dårlig?
Det var dårlig.
Alle gjorde sånn.
Den gangen hadde jeg bare én sangstil,
så hvis jeg ikke sang slik,
var sangen ødelagt.
Jeg ville dra hjem.
Det gjorde oss mer nervøse når vi så ansiktsuttrykkene hennes.
-Vi heiet på deg. -De var bekymret for meg.
Du begynte å se uvel ut,
så vi heiet på deg.
Vi ba for henne alle sammen.
Du kan ikke lyve.
Du kan ikke lure folk.
Ja, jeg kan ikke lyve.
Jeg tror jeg opplevde så mye anger ved å lyve.
Når du lyver, er den personen som lider mest deg selv.
Da kan jeg ikke stå på scenen med selvtillit
Ja.
Det er nesten som at noen ikke kan møte moren sin når de har en hemmelighet.
Ja, jeg forstår.
Derfor bestemte jeg tidlig
at jeg ikke skal lyve.
Dette kan høres rart ut,
men jeg har en sang kalt "Eien"
og den er inkludert på debut-albumet mitt.
Sangen er om faren min.
Faren min var ved siden av meg og han sa:
"Risa, jeg elsker deg.
jeg vil være nær deg for alltid", men han var borte neste dag.
Han kom aldri hjem etter det.
-Å, pappa. -Så jeg tenkte: "Hva er for alltid?"
-Så, det er det det betydde. -Jeg følte det når jeg var et barn.
-Derfor bestemte du deg for å ikke lyve. -Ja.
Men innen jeg debuterte, forsto jeg at
følelsen av "for alltid" beskrev mengden kjærlighet
han følte for meg i det øyeblikket.
Så nå er jeg i stand til å møte faren min.
Han er så bekymringsløs.
-Men du er veldig tilgivende. -Ja, jeg tilgir ham.
La oss jobbe hardt.
-La oss gjøre dette, alle sammen. -Lykke ti.
-Lykke til. -La oss jobbe hardt.
Etter at jeg skilte meg
traff jeg bunnen følelsesmessig også,
så jeg tror at jeg bare hadde det veldig vanskelig.
Hver dag
er det gode og dårlig ting som skjer.
men jeg hørte at det var bra å si høyt frasen:
"I dag er en ny god dag."
Da jeg hørte det,
synes jeg det var en vakker frase.
Så jeg dro hjem
og sa: "Risa, hvis du sier høyt at
i dag er en ny god dag, så vil gode ting skje."
Jeg tenkte at om vi kan huske den følelsen,
så kan ordene bli sanne.
Så jeg delte med barna mine de tingene jeg lærte, følte
gode ordtak jeg fant, eller ting jeg ville gjøre.
Det kan være vanskelig nå,
men ting vil definitivt bli bedre.
Når mennesker blir født,
blir de født bestemt på å være lykkelige.
Ting kan være vanskelige og vi lærer,
men jeg var sikker på at vi skulle være lykkelige,
så med det i tankene sa jeg:
"Risa, si høyt at i dag er en ny god dag!"
Jeg var alltid veldig hyper
og sang glade sanger.
Jeg var munter.
Når de lo og sa: "Hva er galt med deg?"
følte jeg meg veldig lettet.
Jeg lærte at de ordene er ord om håp,
så jeg er lik deg.
Du ble beveget av den vakre frasen
og delte den med de du var glad i,
så nå deler jeg det med de jeg er glad i.
Jeg vil gå min egen vei.
Så, alle dere, gå deres egen vei!
Der fremme,
i fremtiden, når årstidene endres,
la oss møtes igjen.
Dette er en sang til alle dere som gjør deres beste for å leve livet deres. A!
Tusen takk!
Fred!
I dag er en ny god dag!
Ha det-chi!
Akkurat nå,
er jeg veldig spent på fremtiden min.
Jeg vil forandre meg,
modnes og utvikle meg.
Jeg vil nyte de tingene og fortsatt forvente mer av meg selv.
Jeg føler at jeg har opplevd mange vanskelige øyeblikk.
Men…
Jeg var i stand til å fortsette å leve…
og jeg er her i dag.
Jeg har det veldig morsomt akkurat nå.
Fordi jeg fortsatte å lete,
og fordi jeg bekymret meg mye og tok tid til å finne alle svarene,
kan jeg… nyte livet mitt akkurat nå.
Jeg tror det er bedre å oppleve vanskeligheter.
Jeg tror jeg vil oppleve mange flere
problemer og vanskeligheter i fremtiden,
men jeg vil utfordre hver av dem, gråte over dem, bli sint,
og konfrontere problemet ansikt til ansikt hver eneste gang.
Da tror jeg… at alt vil bli bra.
Oppriktig, ærlig og seriøst.
Uten å rømme. Hvis jeg møter vanskeligheter som det,
en dag, da
tror jeg at jeg vil være i stand til å si at alt var bra
og at det var
en ny god dag.
Tekst: Terese Hansen