Downloaded from YTS.MX
‎UN DOCUMENTAR NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Merge!
‎Pianul merge încă.
‎Știi pianul din magazie?
‎- Bunica mi l-a cumpărat, nu? ‎- Așa e.
‎- Mai ții minte? ‎- Da.
‎Și mama spunea: „De ziua mea,
‎Risa va cânta la pian, iar Yui ‎va interpreta vocal un cântec.” Nu?
‎- Nu-i așa. ‎- Nu?
‎Risa, tu cântai la pian,
‎iar eu mă întindeam
‎- …Yui îmi făcea masaj la spate. ‎- Da, tu îi făceai masaj.
‎- Și pianul la ce servea? ‎- Exact.
‎Cântecul interpretat de tine ‎era un cântec de nuntă.
‎- Nu era aniversar. ‎- Da.
‎- Hai că poți! Încearcă! ‎- Am terminat.
‎Asta-i tot?
‎Ce multe lucruri am pierdut ‎odată cu copilăria!
‎Reflectând la asta, am realizat ‎că mi-a mai rămas doar muzica.
‎De asta m-am străduit ‎așa de mult să nu o pierd și pe ea,
‎ca să pot fi fericită.
‎DRAGOSTEA ÎNSEAMNĂ SĂ ZÂMBEȘTI MEREU
‎Totuși, mi se întâmplă și multe ‎lucruri rele, unul după altul.
‎Ce pot face în astfel de situații?
‎Am decis acum multă vreme
‎că n-o să mint.
‎N-o să mă amăgesc.
‎Voi crede cu toată inima în mine.
‎SPECTACOUL DE ANUL NOU
‎Lucrurile bune se întâmplă când crezi.
‎E la fel ca atunci când un copil ‎crede cuvintele mamei sale.
‎Se vor întâmpla lucruri bune ‎dacă crezi că „azi e încă o zi minunată.”
‎„Bine! Astăzi e încă o zi minunată!”
‎Crezi și mergi mai departe.
‎S-o facem!
‎Sunt gata.
‎Să facem un spectacol grozav!
‎Bine.
‎De fiecare dată când încerc ‎să fac ceva, apar probleme.
‎Când mi-am început turneul,
‎problemele legate de viața mea personală ‎erau relatate în presă.
‎VIAȚA ÎNSEAMNĂ ‎SĂ ZÂMBEȘTI MEREU - BUBURUZA LISA
‎Care a fost cel mai dificil moment ‎din viața ta?
‎Ce mi se întâmplă acum ‎se poate întâmpla oricui.
‎În ziua următoare dezvăluirilor ‎despre viața mea intimă, aveam concert.
‎Îmi făceam griji ‎nu atât pentru viața mea personală,
‎cât pentru felul în care mă voi prezenta ‎în fața tuturor ca LiSA.
‎Cum și ce să spun
‎astfel încât oamenii ‎să nu-și facă griji pentru mine.
‎M-am gândit la asta
‎vreme de câteva ore.
‎După cele câteva ore petrecute ‎gândindu-mă la asta, am plecat la concert.
‎Zilnic, peste tot în lume, ‎în societatea în care trăim,
‎eu, și probabil că și voi,
‎trecem prin multe.
‎Faptul că am făcut asta ‎nu mi-a rezolvat problemele personale,
‎dar am realizat că am un loc
‎unde mă pot întoarce mereu, ‎iar oamenii mă vor aștepta acolo.
‎Asta m-a încurajat și m-a liniștit.
‎Dar ziua de azi ne aparține tuturor ‎celor care suntem prezenți aici. Bine?
‎Haideți să ne distrăm ‎cum n-o mai face nimeni altcineva! Bine?
‎Am decis să merg înainte.
‎N-am trecut peste slăbiciuni,
‎durere sau tristețe.
‎Dar am decis să merg înainte.
‎Mi-am dat seama
‎că, a merge înainte, ‎fără a-mi depăși problemele,
‎m-a ajutat de multe ori în trecut ‎să-mi vindec rănile.
‎Cred în lucruri precum dreptatea.
‎De exemplu, au fost multe situații ‎când oamenii au fost trădați de alții,
‎nu doar în dragoste, ci în general,
‎și au ajuns să-și facă rău singuri.
‎De asta sunt ferm decisă
‎să fiu sinceră ‎și să nu trădez niciodată pe nimeni.
‎Bine.
‎ATENȚIE! SE ÎNREGISTREAZĂ!
‎YUKI KAJIURA, COMPOZITOARE
‎Asta e interpretarea mea.
‎Prima parte e puțin cam tristă, ‎dar privind spre viitor totuși,
‎iar ultima parte e despre speranță
‎și reușită.
‎Așa m-am gândit eu ‎că ar trebui interpretat acest cântec.
‎Mergând pe calea albă
‎Când spui „mergând pe calea albă”, ‎arată mai multă determinare.
‎- Bine. ‎- Dacă o cânți așa, e mai ușor la refren.
‎Dar chiar îmi place partea asta.
‎Bine. Asta m-a ajutat ‎să prind ritmul. Mulțumesc.
‎- Mai încercăm o dată. ‎- Bine.
‎Mă întreb cât din durerea mea ‎am reușit să exprim
‎și să transmit prin cântecul acesta.
‎Înțeleg ce vrei să spui.
‎Nu poți crea așa ceva ‎dacă ești prea fericit.
‎- Sunt de acord. ‎- Nu-i așa?
‎Dar cred că majoritatea artiștilor ‎simt la fel.
‎- Ca scriitorii de pe vremuri. ‎- Da.
‎Cred că dacă suntem prea fericiți
‎și ne simțim mulțumiți pe deplin,
‎nu mai putem crea.
‎- Așa simt eu. ‎- Da.
‎Înțeleg mai bine ‎cum îmi pot găsi fericirea,
‎dar simt că nu voi fi nicicând ‎mulțumită pe deplin.
‎Azi o să cânt ca și cum aș invoca-o ‎pe Sayuri Ishikawa.
‎Când vorbeam cu dra Kajiura,
‎mi-a zis că, în partea de început ‎a piesei „Akeboshi”,
‎când pronunț silaba „‎ta‎”, din „‎taiyou‎”
‎și iau tonul acela înalt, ‎în falsetto feminin,
‎îi stă inima în loc.
‎Când dra Ishikawa spune „‎kakushi kirenai‎”,
‎ea zice „oh!”
‎E acel „oh!” pe care-l spune
‎în „Oh, ‎koetai‎!” E bucățica aceea.
‎Vrea să mă facă să strig „Sayuri!”
‎Sper că pot încorpora asta
‎în părțile cu „‎tai‎” ‎sau la începutul lui „‎shinjitsu wa‎”.
‎Sunt agitată. Nu pot sta locului.
‎De asta am mereu o părere de rău ‎când urmăresc vreo reluare.
‎- Îți dorești să te fi oprit? ‎- Da.
‎În ceea ce privește mișcările acestea,
‎le exersezi în minte, ‎înainte de începerea filmărilor?
‎- Așa faci? ‎- Da.
‎M-am uitat la DVD-uri ale curtezanelor ‎japoneze de pe vremuri, acele ‎oiran‎.
‎Chiar și când se întind, ‎se lasă în jos foarte încet.
‎Desenele animate anime ‎îmi oferă oportunități
‎în momentele de cumpănă ale vieții mele.
‎De fapt, chiar am debutat în cadrul ‎unui proiect intitulat ‎Angel Beats!
‎Mi-ai fi plăcut oricum.
‎ANGEL BEATS!‎, 2010. ARTE VIZUALE/ ‎ACCES/ PROIECTUL ‎ANGEL BEATS!
‎Dacă reușim să ne revedem, ‎în ciuda șanselor infime,
‎și chiar dacă îți e imobil corpul,
‎tot mă voi însura cu tine.
‎Nu-mi doream să devin o interpretă ‎pentru cântece de anime,
‎dar am debutat în trupa Girls Dead ‎Monster, din proiectul ‎Angel Beats!‎.
‎Era prima mea șansă
‎și eram disperată să n-o pierd.
‎Eram doar o râzgâiată ‎cu gura mare de la țară,
‎căreia îi plăcea să cânte, ‎așa că am continuat să cânt.
‎Am avut parte de multă susținere ‎din partea multor oameni
‎și de aceea pot acum ‎să fiu aici, pe scena asta.
‎În fiecare zi,
‎pot să îmi spun: ‎„Astăzi e încă o zi minunată!”
‎Am de făcut un anunț.
‎Activitatea trupei Girls Dead Monster ‎pentru ‎Angel Beats!‎ a ajuns la final.
‎Vă mulțumim pentru susținere.
‎Dar eu nu mă voi opri aici.
‎În primăvara aceasta, îmi voi face ‎debutul solo sub numele de LiSA!
‎Am semnat un contract cu Aniplex ‎pentru un proiect solo.
‎Am fost prima artistă a companiei,
‎iar pentru primul single ‎mi s-a dat șansa să interpretez
‎tema muzicală dintr-o producție ‎de anvergură, intitulată ‎Fate/Zero‎.
‎Toată lumea a muncit din greu ‎pentru ca LiSA să aibă succes,
‎așa că eram decisă să nu-i fac de râs ‎sau să le fie rușine cu mine.
‎LISA - VIAȚA E UN ZÂMBET CONTINUU
‎Cum fac asta de zece ani deja,
‎toată lumea a avut idei,
‎în diferite perioade, ‎despre cum ar trebuie să fie LiSA.
‎În trecut, simțeam
‎că trebuia să îndeplinesc ‎dorințele tuturor.
‎În ceea ce privește visurile mele,
‎după ce am cântat în sala Budokan,
‎au început să întrebe: ‎„Când va cânta la Tokyo Dome?”,
‎sau să spună: ‎„LiSA ar putea cânta la ‎Kōhaku‎.”
‎Se vorbea mult despre asta.
‎Am auzit și eu.
‎Astfel, a cânta la Tokyo Dome ‎și în spectacolul ‎Kōhaku
‎a devenit țelul meu.
‎Când am cântat „Catch The Moment”,
‎toată lumea spunea: „Vom avea grijă ‎ca LiSA să cânte la spectacolul Kōhaku!”
‎CATCH THE MOMENT ‎FESTIVALUL DE MUZICĂ, TOKYO, 2018
‎„Alerg, leoarcă de sudoare”
‎Dar n-am cântat în spectacolul Kōhaku ‎din acel an,
‎așa că m-am gândit că nu-i de mine.
‎Mi-am zis că LiSA din mine nu mai exista.
‎Așa credeam.
‎Totuși, producțiile anime
‎mi-au oferit șansa să cânt.
‎Dar, pe parcurs,
‎sunt implicați mulți oameni ‎în crearea unei producții anime.
‎Am învățat asta când am făcut parte ‎din producția ‎Angel Beats!‎.
‎Prin urmare, nu-mi puteam permite ‎să fac lucrurile de mântuială.
‎Apoi, am făcut parte ‎din proiectul ‎Demon Slayer‎.
‎Știam câtă dragoste investește ‎toată lumea în proiect,
‎așa că n-am vrut să mă las mai prejos.
‎Pe urmă, am cântat prima oară ‎în spectacolul Kōhaku.
‎Eu…
‎Am simțit că sunt salvată.
‎Mi-am zis: „Ce bucuroasă sunt!
‎Am reușit să obțin un lucru ‎pentru care toți trudesc din greu.”
‎Dra LiSA!
‎A 70-A EDIȚIA A SPECTACOLULUI ‎DE ANUL NOU NHK, 2019
‎Nu erau lucruri la care aspiram.
‎Mi s-a dat șansa să merg acolo,
‎așa că voiam să fiu la înălțime.
‎Asta-i tot ce e de spus. ‎Nu oricine poate ajunge pe scena aceea.
‎Mi s-a dat șansa de a ajunge acolo,
‎așa că voiam să fiu la înălțime.
‎Asta-i tot.
‎E la fel ca atunci când eram ‎în trupa Girls Dead Monster.
‎Dacă mi se oferă șansa de a face ceva,
‎iar asta m-ar face fericită,
‎atunci mă implic trup și suflet ‎pentru acei oameni.
‎Așa simțeam eu.
‎GIFU - KAKAMIGAHARA - IEȘIRE - 1KM
‎- Am ajuns acasă. ‎- Bine ai venit acasă!
‎Bun venit acasă!
‎- Tama! ‎- E Risa.
‎- Tama! ‎- E Risa. Urează-i bun-venit!
‎Bun-venit acasă!
‎Vino aici!
‎E Risa.
‎A venit acasă.
‎Aici!
‎- Bon appetit! ‎- Poftă bună!
‎Mai trebuie sare și piper?
‎Nu vrei?
‎Serios?
‎Poftim! Presară sare din asta.
‎Ți-am zis că nu vreau.
‎- Ce? Nu vrei? ‎- Ți-am zis că nu vreau.
‎Hai, ia-o!
‎Sunt foarte recunoscătoare ‎că am un loc unde mă pot întoarce.
‎Mama mea poate
‎să fie o mamă adevărată acum.
‎Când eram mică, mama lucra.
‎Prin urmare, juca mai mult rolul tatălui.
‎Dar acum poate să fie o mamă adevărată.
‎Bunica obișnuia să spună: ‎„Uite, pomii se leagănă!”,
‎„Mă întreb ce va ieși la primăvară”
‎sau „Nuferii înfloresc doar ziua.”
‎Cultivam legume de sezon în grădină.
‎E o ocazie pentru mine ‎să revin în sânul naturii.
‎Am realizat cât de important e.
‎Până atunci, am crezut mereu
‎că trebuie să muncesc în continuu.
‎Înțeleg asta.
‎Am crezut că voi avea de pierdut ‎dacă îmi luam și o pauză cât de mică.
‎Aș putea merge așa la nesfârșit.
‎Mereu mă ascundeam în pădure.
‎Veneam aici când voiam să fiu singură.
‎Cred că și mama venea aici
‎când voia să fie singură.
‎Nu o scutura așa!
‎Yui!
‎Uită-te aici!
‎A fost un copil cuminte.
‎Chiar a fost prea cuminte.
‎Credeam că nu există copil ‎mai cuminte decât ea, dar adevărul e
‎că nu putea să-mi spună
‎ce nu-i plăcea sau ce simțea.
‎Mamă, m-ai născut când aveai 21 de ani
‎și ai divorțat când aveai 27 de ani.
‎Aveai doi copii
‎și trebuia să muncești.
‎Trebuia să fac față sarcinii de a fi
‎sora mai mare și responsabilă ‎și tristeții de a nu avea tată.
‎Trăiam într-un haos total.
‎Am început să lipsesc de la școală.
‎Da, știm.
‎Da, o duceam greu pe atunci.
‎- Părea o situație fără ieșire. ‎- Sunt de acord.
‎N-aveam nici mâncare destulă.
‎Viața mea s-a schimbat complet
‎și am început să lipsesc de la școală ‎când eram în clasa a II-a.
‎Le-am făcut multe probleme tuturor.
‎De fapt, și-au făcut griji din cauza mea.
‎Știam că mama mea lucrează neobosit
‎ca să ne întrețină pe mine și sora mea
‎și că uneori plângea când făcea baie,
‎fiindcă se simțea copleșită ‎de lupta aceea pentru supraviețuire.
‎Nu-mi puteam permite să fiu egoistă.
‎Dar mama mea voia ‎să îmi asigure un trai bun,
‎așa că, atunci când a văzut ‎că mereu cântam prin casă,
‎m-a trimis la ore de muzică.
‎Am cântat mereu, de când eram mică.
‎După aceea,
‎mama mi-a dat voie să dau examen ‎la o școală de actorie,
‎căci asta-mi doream să fac.
‎Am luat mențiune la absolvire.
‎I-am spus mamei ‎că vreau să mă ocup mai serios de asta.
‎Mama mi-a găsit o gazdă
‎și m-am mutat în Okinawa, ‎unde luam ore de actorie.
‎Dar, în final, visul meu nu s-a împlinit,
‎așa că m-am întors în Gifu.
‎Voiam să devin independentă.
‎Nu puteam depinde de mama.
‎De ce nu?
‎Pentru că fusesem în Okinawa.
‎- Pentru că am cheltuit mult cu tine? ‎- Da.
‎Ai cheltuit mulți bani cu mine
‎și știam cât de mult trudeai
‎ca să ne poți crește.
‎- Nu plânge, te rog! ‎- O să plângă iar.
‎- Oprește-te! ‎- Ce ușor plângi!
‎Voiam să grăbesc lucrurile ‎și să devin un adult responsabil.
‎De ce plângi?
‎- Tu mă faci să plâng. ‎- Nu-i vina mea.
‎În zilele ploioase,
‎e un lucru
‎care-mi revine mereu în memorie.
‎Când eram în gimnaziu,
‎directorul a chemat-o la școală pe mama.
‎Din cauză că absentam mult de la ore,
‎directorul și diriginta au spus
‎că nu pot merge în excursie cu școala,
‎fiindcă nu eram capabilă ‎să mă integrez într-un grup.
‎Dar mama mea le-a spus:
‎„Vă rog să credeți în ea!”
‎Am văzut că plângea când a spus asta
‎și, din cine știe ce motiv, ‎asta m-a înfuriat foarte tare,
‎așa că am trântit ușa după mine ‎și am plecat pe jos acasă.
‎Ploua în ziua aceea, ca acum.
‎Atitudinea asta, de a crede în fiica ei,
‎a rămas mereu neschimbată, ‎orice aș fi făcut.
‎Chiar și când m-am certat cu prietena mea,
‎când m-am certat cu iubitul meu ‎sau când m-am certat cu șeful meu.
‎Chiar și atunci când mințeam,
‎ea a continuat să mă creadă ‎și să-i ia partea
‎fiicei ei.
‎Când am renunțat la școala de actorie,
‎mi s-a spus că pot veni acasă
‎după ce i-am promis mamei ‎că renunț la cântat,
‎așa că am venit acasă cu gândul ăsta.
‎Dar apoi am început să mă gândesc ‎la aptitudinile cultivate la școală
‎și la rostul acelor trei ani.
‎E Aprilie.
‎Când eram în clasa a noua,
‎mi s-a propus să devin ‎vocalista unei trupe.
‎Ce distractiv era!
‎După ce am intrat la liceu,
‎am înființat o trupă, ‎care se numea Chucky.
‎Membrii trupei Chucky ‎erau înnebuniți după punk rock.
‎Spuneau: „Te învățăm noi ‎cum e cu muzica punk.”
‎Ziceau: „Trebuie să porți Dr. Martens!”
‎M-au inițiat în stilul lor vestimentar.
‎Mergeam la repetiții cu trupa, ‎care aveau loc în magazie.
‎Locul ăsta era o ruină.
‎Podeaua era cât pe ce să cadă. ‎Mama a făcut o renovare completă.
‎Ne-am adus instrumentele și cântam aici.
‎Mă distram de minune ‎cu prietenii mei și făceam muzică.
‎Dar în ultimul an de liceu, ‎când a trebuit să ne alegem carierele,
‎am realizat că eu eram singura ‎care visa să continue să facă muzică,
‎așa că trupa s-a destrămat.
‎Aveam 20 de ani pe atunci.
‎Când am ajuns la vârsta ‎la care puteam să mă întrețin singură,
‎eu…
‎Am început, în sfârșit, să mă gândesc ‎la calea pe care voiam să o urmez.
‎Când am privit înapoi,
‎am realizat că muzica era singurul lucru ‎pe care-l făcusem dintotdeauna.
‎Era ultima mea speranță, ‎care mi-a dat voința de a trăi.
‎Aveam două posibilități. ‎Puteam să plec în străinătate
‎și să încep de la zero
‎sau să plec la Tokyo ‎și să-mi încerc norocul.
‎Așa că mi-am zis: „Plec la Tokyo!”
‎Mi-am luat economiile și m-am mutat la Ai.
‎E fierbinte!
‎Ce fierbinte e!
‎AI, PRIETENA LISEI
‎- Bei cafea? ‎- Beau multă cafea.
‎- Da? ‎- Da.
‎Obișnuiai să bei chestia aia foarte dulce.
‎Beam café au lait.
‎Lisa mi-a vorbit de visul ei ‎într-o bună zi.
‎Mi-ai zis că, dacă nu-ți faci debutul ‎până la vârsta de 23 de ani,
‎- …te lași de cântat. ‎- Așa e.
‎Puștii care au studiat la școala ‎de actorie au debutat la vârste fragede,
‎deci la 20 de ani era cam târziu.
‎Aduc vorba de grijile mele.
‎Da, așa e.
‎Vorbesc după ce faptul e consumat.
‎Da, tu doar relatezi faptele. ‎Mereu ai fost așa.
‎Ar trebui să vorbesc de determinarea mea, ‎nu de grijile mele.
‎Da. Tu faci ceva de genul: ‎„S-a întâmplat asta, deci am făcut asta.”
‎- Eu ți-aș spune: „Baftă!” ‎- Vreau un ultim impuls.
‎- Ca atunci când ai venit la Tokyo. ‎- Da.
‎Te-am rugat să mă găzduiești. ‎Aveam un concert în Tokyo.
‎Așa e.
‎Aveam o singură saltea, de o persoană,
‎și dormeam amândouă pe ea.
‎- Da. ‎- Eram amândouă epuizate.
‎- Îmi adusesem doar o cutie cu lucruri. ‎- Serios?
‎Nu era o cutie. Aveai un troller.
‎- Aveai doar trollerul. ‎- Da?
‎Ai venit cu un troler, ‎iar ulterior ți-ai adus și trei cutii.
‎- Le foloseam pe post de sertare. ‎- Da.
‎- Așa e. ‎- Da.
‎- Îmi țineam hainele în ele. ‎- Da.
‎Foloseai cutiile pe post de sertare ‎și-ți puneai
‎toate hainele în ele.
‎N-aveam bani de cutii de depozitare.
‎Foloseam unele de carton.
‎Așa, nu?
‎Când ai venit la mine, doar cu un troller,
‎am crezut că ai sprijinul familiei tale.
‎Dar pe urmă am aflat ‎că ai plecat după o ceartă monstruoasă.
‎Am fugit de acasă.
‎Mi-am zis: „Pe bune?”
‎Doar o știu și eu pe mama ta!
‎Acum e bine, dar, pe atunci, ‎îmi era teamă că mă va urî.
‎Acum sunt sigură ‎că mama ta îmi e recunoscătoare.
‎Da. M-ai găzduit când am venit aici.
‎Da.
‎Ai pus-o pe bunica ta ‎să-ți trimită cutiile alea, nu?
‎Am fost foarte șocată, ‎dar mi-ai povestit totul abia după aceea.
‎Dacă ai fi ajuns să n-ai din ce trăi,
‎m-ar fi urât!
‎Mă gândeam: „Pe bune?”
‎Cred că de când eram foarte mică
‎am realizat că viața înseamnă însingurare.
‎Așa e.
‎YOSUKE HASEGAWA, PRODUCĂTOR
‎Dar, din cauza asta,
‎când am ocazia să simt ‎căldura prietenilor sau a oamenilor,
‎sunt înduioșată.
‎Familia mea
‎și echipa mea
‎sunt ținute mereu la o oarecare distanță.
‎Dar nu păstrez această distanță
‎ca să nu mă întristez foarte tare ‎când nu vor mai fi alături de mine.
‎O fac din cauză că înțeleg ‎că, de la un anumit punct,
‎e lupta mea.
‎LiSA va lua poziție.
‎- S-o facem, Lisa! ‎- Da.
‎În toamna anului 2021,
‎am avut colaborări importante ‎la patru filme
‎și la TV, una după alta.
‎E grozav!
‎Filmăm partea în care stai întinsă.
‎La fel ca la serialul ‎Sword Art Online‎,
‎după ce i-am interpretat coloana sonoră ‎atâta vreme,
‎m-am integrat în echipa de producție,
‎deci simt că am o mare responsabilitate.
‎Cum vom lansa patru teme muzicale,
‎ar fi frumos să facem ceva ‎cu fiecare din aceste cântece.
‎Sunt oameni care vor să facă ceva ‎și să-și ofere sprijinul,
‎deci dacă pot face și eu ceva…
‎- E foarte important. ‎- Da.
‎Fie pe YouTube, fie online…
‎Ceva accesibil tuturor.
‎Cred că așa ar fi mai bine.
‎Bine.
‎Înțeleg.
‎- Ne vom ocupa de asta. ‎- Mulțumesc.
‎- Mura! Poți veni aici? ‎- Desigur.
‎- Trebuie să te cert. ‎- Bine.
‎Ce e?
‎Nu trebuie să filmezi asta.
‎De ce ai postat URL-ul ‎către link-ul de descărcare?
‎Poți să-mi spui de ce? N-a fost greșit.
‎Motivul e
‎că m-am gândit că oamenii se vor întreba ‎despre ce-i piesa „GL”,
‎așa că am postat-o, ‎ca s-o asculte toată lumea.
‎Înțeleg.
‎- Scuze. ‎- Înțeleg.
‎E în regulă.
‎Ți-am mai spus asta,
‎dar cred că e important ‎să ne gândim la cei ce ne privesc.
‎Cine se uită la asta
‎și ce-și dorește?
‎Mai ales pe Twitter.
‎Azi eram pe punctul ‎să distribui ce ai postat tu,
‎dar m-am întrebat: ‎„E deja postat pe YouTube?
‎Unde e postat?
‎Pot să scriu ceva despre clipul ăsta?”
‎Pe urmă, m-am întrebat: ‎„Dar unde găsesc clipul ăsta?
‎O postare pe Twitter ajunge
‎la peste un milion din urmăritorii mei.
‎Oamenii ar plăti pentru asta.
‎Sunt oameni care se implică și vor
‎să redistribuie mai departe acel tweet
‎și cer fotografii și o postare.
‎Vreau să fii foarte atentă ‎la fiecare postare.
‎Îmi pare rău.
‎Dar îți înțeleg intenția.
‎Voi fi mai atentă la cei care ne privesc.
‎- Pot lăsa lucrurile așa, „as you know.” ‎- Ce-i asta?
‎- Nu știu. ‎- Vai, nu!
‎- Nu asta am vrut să spun! ‎- Stai!
‎- „As you know”? ‎- Da,
‎adică presupun că oamenii știu deja.
‎Asta voia să zică.
‎- Îmi pare rău. ‎- A vrut să folosească cuvântul ăla.
‎Asta voia să-ți zică LiSA.
‎Da, pentru asta ai vrut să mă cerți.
‎- Asta-i bună! ‎- Îmi pare rău.
‎Ședința s-a terminat.
‎Să filmăm! Gata!
‎Mulțumesc.
‎În tot acest timp, ‎am lucrat în multe locuri,
‎ținând cont de măsurile de protecție ‎contra COVID-19.
‎Oamenii din toată lumea,
‎inclusiv eu,
‎au încercat să găsească căi ‎de a-și continua activitatea.
‎Toți au învățat din greșeli.
‎Din cauza acestei situații, a fost dificil ‎să abordez un țel important pentru mine:
‎concertul de pe stadion.
‎- Bună ziua! ‎- Bună ziua!
‎Ce alternative există
‎pentru zilele când erau programate ‎concertele de la Dome?
‎Se va ieși din starea de urgență.
‎- Serios? ‎- Da.
‎Dar probabil va fi un nou val ‎prin decembrie.
‎Trebuie să găsim un loc ‎și să ne ocupăm de producție.
‎Ce zici de Gifu? Deși ar fi mai degrabă ‎un eveniment în cerc restrâns.
‎M-am gândit la asta.
‎- Ce zici de magazia mea? ‎- Pe bune?
‎Cea din casa familiei tale?
‎Câte persoane încap acolo?
‎Mi-ar plăcea să includ ‎cel puțin un cântec nou.
‎Dacă ne-am face o idee ‎despre noul cântec al LiSEI
‎și cum va suna…
‎Piesa „Howling”?
‎…conceptul concertului ‎va deveni foarte simplu.
‎Voiam să am un concert pe un stadion,
‎cum ar fi Tokyo Dome sau Nagoya Dome,
‎ca să închei un capitol.
‎N-aș zice că-i o festivitate de absolvire,
‎dar e important să am o ceremonie ‎care să marcheze ultimii zece ani.
‎Ar fi un sfârșit de capitol.
‎Într-un fel, e începutul unuia nou.
‎Ăsta e începutul.
‎Începutul.
‎ÎNCEPUTUL
‎Eu sunt cu totul alta.
‎Deci „CU TOTUL ALTA”?
‎În acest caz, cred că e mai bine ‎să găsim un spațiu mare în aer liber.
‎Un spațiu la fel de mare ‎sau mai mare decât sala Budokan.
‎Să căutăm unul!
‎Dacă aș găsi o frază pentru versurile ‎din cântecul „Sunt cu totul alta”,
‎cred că totul s-ar aranja.
‎Bine. Atunci termin asta.
‎Eu o să caut niște spații de spectacole.
‎Mulțumesc.
‎Când i-am cunoscut pe dra Kaorin ‎și pe dl Hasegawa,
‎primul lucru pe care mi l-a zis ‎dl Hasegawa a fost:
‎„LiSA, suntem o familie.”
‎Mi-a plăcut ideea asta, ‎că suntem o familie.
‎Dacă mi-ar zice cineva: „Tu ești artista ‎și noi suntem echipa managerială”,
‎m-aș gândi instantaneu: ‎„Ce face o echipă managerială?”
‎El mi-a zis: „Suntem o familie. Eu sunt ‎tata. Ea e mama. Tu ești fiica cea mare.
‎Vom trudi pentru visul fiicei noastre.”
‎Așa mi-a spus. Pentru LiSA,
‎ea a devenit o mamă,
‎el, un tată,
‎iar eu le-am devenit fiică.
‎Când ne confruntăm cu o criză, ‎avem reuniuni de familie.
‎- Ai fost pe aproape. ‎- Am fost pe aproape.
‎RYON2, PROFESOARĂ DE CANTO
‎Bravo!
‎Să o luăm la fugă!
‎De când am devenit cântăreață,
‎a fost important pentru mine să învăț
‎să-mi stimulez publicul
‎și să mă asigur că se distrează.
‎De aceea, îmbunătățirea performanțelor ‎mele vocale n-a fost o prioritate.
‎În timpul pandemiei de COVID-19,
‎am avut mult timp liber la dispoziție.
‎A fost și bine, și rău, ‎dar când agenda mi-a fost complet goală,
‎am început să-mi fac griji
‎și m-am gândit că, dacă nu câștigam
‎ceva în timpul acestei pandemii ‎de COVID-19,
‎toată munca mea ar fi în zadar.
‎Am reînceput să învăț să cânt,
‎de la zero, cu dna profesoară Ryon2.
‎Când eram mică,
‎mă distram când cântam ‎și nu mă gândeam la nimic altceva,
‎dar, pe măsură ce creșteam,
‎schimbările care-mi afectau ‎corpul și felul în care mă simțeam
‎sau nivelul de dificultate al cântecelor
‎erau ca obstacole de care mă loveam.
‎Dar nu știam
‎de ce se întâmplă acele lucruri.
‎Lucrând cu profesoara Ryon2,
‎ea m-a ajutat să elucidez acele mistere.
‎Acum, dacă se întâmplă ceva ‎în timp ce cânt
‎sau când dau de un obstacol,
‎simt că pot găsi o cale
‎de a depăși acele dificultăți.
‎Simt că există o piesă ‎pe care n-am putut-o cânta niciodată.
‎Care îmi stârnește entuziasmul.
‎Numai ea poate face asta.
‎Dacă crezi că gâtul se resimte
‎sau ți-e greu să-ți folosești vocea, ‎zâmbește și mai larg.
‎Transpune-te în versuri și fă-ți de cap.
‎Nu lăsa niciodată publicul ‎să-ți citească îngrijorarea pe față.
‎Fă așa!
‎E bine. Încă ai voce?
‎- Da. ‎- Bine.
‎Da.
‎Mereu face minuni.
‎A fost grozav!
‎La sfârșitul reclamei, mă gândesc: ‎„Acum o să înceapă!”
‎Îți dă emoții, nu?
‎Te întrebi: „Acum urmează?”, dar nu-i așa.
‎Îți distrage atenția ‎când stai de vorbă cu amicii.
‎A început!
‎Asta doare.
‎Nu-ți stă inima în loc ‎când apare Inosuke aici?
‎Nu chiar.
‎Ce e?
‎- E foarte diferit de Kirito. ‎- Ai dreptate.
‎Iată!
‎Doare.
‎E Rengoku.
‎Asta doare!
‎- Scuze ‎- Doare.
‎Înseamnă că zona asta e suprasolicitată.
‎Când cântă, își dilată diafragma ‎și cutia toracică.
‎Folosește mult zona aceasta, ‎așa că se mișcă mult.
‎Corpul ei a devenit rigid, ‎ca să își poată reveni.
‎- De aceea o doare când se mișcă. ‎- Doare.
‎- Dar te ții bine anul ăsta. ‎- Sunt de acord.
‎Foarte bine.
‎Mă întreb de ce.
‎Până acum, de fiecare dată ‎când terminam un spectacol live,
‎nu puteam să mănânc din cauza epuizării.
‎De fiecare dată când aveam un turneu, ‎îmi spuneam: „N-o să rezist.”
‎Era greu.
‎Încă de când eram mică, mi-am zis ‎că, dacă îmi folosesc energia,
‎pot să-mi stimulez publicul.
‎Până la primul meu concert de la Budokan,
‎nu mi-am dat seama că-mi fac rău.
‎Pentru că nu aveam grijă de mine,
‎simțeam că fac mult rău.
‎Le-am făcut probleme multor oameni
‎și le-am înșelat așteptările.
‎Simțeam frică și presiune.
‎În ziua primului meu concert la Budokan,
‎nu mă simțeam bine.
‎PRIMUL SPECTACOL LIVE ‎ÎN SALA NIPPON BUDOKAN, 2014
‎Îmi era frică
‎să mă gândesc
‎că ceva ar putea merge prost,
‎așa că n-am spus nimănui.
‎M-am gândit că m-ar face să-mi pierd ‎încrederea în mine și n-am zis nimic.
‎Dar, când a început concertul,
‎mi se părea că am un coșmar.
‎Am avut visul acela de multe ori.
‎Visam că îmi pierd vocea ‎și că oamenii pleacă de la concert.
‎Aveam remușcări față de oamenii ‎care veniseră să mă vadă,
‎dar nu le puteam spune „Îmi pare rău” ‎de pe scenă.
‎Astăzi e încă o zi minunată!
‎- Pe curând! ‎- Pe curând!
‎M-am gândit că n-ar trebui ‎să devină cea mai proastă zi a cuiva.
‎Dacă mi-aș fi cerut scuze de pe scenă,
‎mă gândeam că, din cauza mea, ‎ar fi devenit cea mai proastă zi a cuiva.
‎Așa că n-am putut să mă scuz.
‎Îmi pare foarte rău.
‎- Îmi pare foarte rău. ‎- E în regulă.
‎- Îmi pare foarte rău.
‎E în regulă.
‎Până atunci,
‎mi-a fost mereu teamă să nu pierd ceva
‎sau pe cineva.
‎Nu voiam să pierd nimic.
‎Nu voiam să pierd pe nimeni.
‎Nu voiam să rănesc pe nimeni.
‎La asta mă gândeam
‎când făceam eforturi să creez ‎această imagine perfectă a mea.
‎Dar în ziua aceea,
‎m-am arătat lumii demnă de milă.
‎Îmi pare foarte rău.
‎De ce îți ceri scuze?
‎Îmi pare foarte rău.
‎Îmi pare rău.
‎Nu-mi puteam accepta
‎slăbiciunile.
‎Dar, din acea zi, am început să o fac.
‎Mă acceptam cum eram.
‎A zburat!
‎Ce limbă-i asta? Thailandeză?
‎Ce multe limbi sunt!
‎Unde a fost cel mai distractiv?
‎În străinătate?
‎Chiar la final, ‎am fost la Paris și în Spania.
‎Am stat o vreme acolo, ‎dar a izbucnit pandemia de COVID-19.
‎Voiam să facem…
‎JANE, FOST MANAGER
‎…un turneu în Asia, în 2020.
‎Așa e. N-am putut să-l facem.
‎Cum nu putem ajunge acolo prea des,
‎am încercat să fim flexibili ‎și să vedem cum putem surprinde publicul.
‎Dar, până la urmă, publicul…
‎Da.
‎- …ne-a surprins pe noi. ‎- A fost uluitor la aeroport.
‎Da.
‎Asta m-a ajutat ‎să mă bucur din plin de tot.
‎Până să faci parte din echipa noastră,
‎nu-mi imaginam cum m-ar putea ‎întâmpina fanii din străinătate.
‎Mă gândeam că m-ar întâmpina
‎ca pe o interpretă de cântece ‎din anime-uri.
‎În loc să mă gândesc ‎că au venit pentru mine,
‎m-am gândit că au venit ‎fiindcă le place genul ăsta
‎și mi-am zis că e o cultură extraordinară, ‎dar pe urmă…
‎Jane, ai organizat
‎multe călătorii pentru ca eu ‎să pot avea concerte solo
‎și mi-ai oferit șansa ‎să văd chipurile fanilor locali.
‎De aceea, când mă gândesc ‎la o anumită țară,
‎îmi vin în minte chipurile fanilor ‎și ale organizatorilor evenimentelor.
‎Vă mulțumesc.
‎Vorbim atât de multe limbi!
‎Hola!
‎Sunt LiSA. An Nou fericit!
‎- Trebuie să replanificăm totul. ‎- Da.
‎ASTĂZI E ÎNCĂ O ZI MINUNATĂ
‎Încă păstrez legătura ‎cu organizatorii de evenimente
‎din diferite țări.
‎Înțeleg.
‎Sunt întrebată dacă va avea loc ‎un concert anul acesta.
‎Facem schimb de noutăți și de informații
‎din țările noastre.
‎Pe lângă pandemia de COVID-19, ‎ne confruntăm și cu un război,
‎deci situația la nivel mondial e ‎în continuă schimbare.
‎Da.
‎Dar încă primesc scrisori din străinătate.
‎Primesc multe daruri.
‎Am realizat că n-am fost uitată.
‎Când am concerte în străinătate,
‎sunt onorată că sunt asimilată
‎culturii japoneze.
‎Când îmi întâlnesc fanii din străinătate,
‎îmi dau seama că Japonia are ceva ‎ce-i încântă pe oameni,
‎chiar dacă limba, cultura ‎și stilul de viață sunt diferite.
‎Fie că e vorba de expresii japoneze,
‎de un cântec tradițional japonez
‎sau de un anime preferat de japonezi,
‎vreau să iau lucruri prețioase pentru mine
‎și să vizitez alte țări,
‎ca să-i cunosc pe oamenii locului
‎și să-i fac să îndrăgească ‎multiplele fațete ale Japoniei.
‎Bunica mea spunea:
‎„Floarea asta înflorește deasupra apei.”
‎„Înflorește doar ziua.” Asta m-a învățat.
‎Spunea că înflorește în direcția soarelui.
‎Mi-a zis: „Crește, se întinde ‎dincolo de mâl și înflorește.”
‎Există ceva ce se numește „guren jigoku”.
‎E o formă de pedeapsă
‎în iad.
‎E atât de frig
‎încât pielea ți se cojește și corpul ‎ți se desface spre exterior, ca un lotus.
‎E o pedeapsă din iad, când carnea ‎ți se desface ca un lotus roșu.
‎Se numește „guren jigoku”.
‎Deci, am luat „guren” din „guren jigoku”
‎și „hana” din „nufăr”, ‎ca să compun „Gurenge”.
‎Unul se referă la o stare ‎în care ajungi să sângerezi,
‎iar celălalt la un nufăr care crește ‎în speranță și lumină solară.
‎M-am gândit că seamănă cu viața mea.
‎Îmi dau seama de ce bunica mea ‎iubește nuferii așa de mult.
‎Pa și pusi!
‎Vă mulțumesc!
‎Ce e?
‎La turneul aniversar, de zece ani,
‎am avut probleme încă de la început
‎și unele concerte au trebuit anulate, ‎așa că a fost foarte dificil.
‎Dar toată lumea a cooperat
‎și am reușit să organizăm ‎un turneu fantastic.
‎Mă bucur că am putut să zic ‎„Astăzi e încă o zi minunată!”
‎Vă mulțumesc foarte mult.
‎Orice greșeală vei fi făcut ‎cândva la Budokan,
‎acum îți e iertată.
‎Mă bucur.
‎Acum, mă pot îndrepta spre… ‎Nu plânge, te rog!
‎- Scuze! ‎- Nu mai vreau să plâng.
‎Kaorin a strâns-o în brațe.
‎Vă mulțumesc foarte mult.
‎Am văzut un concert extraordinar.
‎A durat mult să ajungem aici.
‎- Da. ‎- Iar vine iarna.
‎Vino aici!
‎Plânsul m-a extenuat.
‎M-a făcut să realizez ‎că n-am ajuns aici de una singură.
‎Zi după zi, toată lumea a colaborat,
‎ca să se asigure ‎că asta va fi încă o zi minunată.
‎Dacă aș fi fost singură,
‎n-aș fi ajuns aici.
‎Toți îmi dau din puterea lor ‎și-mi oferă șansa de a fi LiSA.
‎Marele câștig al ultimilor zece ani ‎sunt prietenii.
‎Te-ai descurcat foarte bine.
‎Mulțumesc.
‎- Pa! ‎- Baftă pentru sfârșitul anului!
‎- Mulțumesc. ‎- Distrează-te!
‎- Relaxează-te! ‎- Mulțumesc.
‎- Pa! ‎- Pa!
‎- Pe curând! ‎- Pa!
‎Mulțumesc.
‎Cum e, Yui?
‎E bine. Am o cămașă dedesubt.
‎Da. Arată drăguț.
‎YUI, SORA LISEI
‎Vreau să văd stiluri diferite, ‎dar să facem o poză mai întâi.
‎- De unde începem? ‎- De aici.
‎Să uităm deocamdată de data lansării ‎și să facem cea mai tare probă.
‎Ăsta e un tricou.
‎Are un imprimeu frumos de girafă.
‎Dacă luăm talia lui Yui ca reper ‎pentru mărimi mari, nu-s pentru băieți.
‎Cât despre talie… Asta-i mărime mare, nu?
‎E greu să faci haine.
‎N-au cunoștințe de bază, ‎cum ar fi unde să îndoi,
‎ca să schimb stilul și chestii din astea.
‎Am venit cu propuneri în privința hainelor ‎pe care vreau să le fac
‎și lucrez la asta împreună cu sora mea ‎mai mică și cu Harada.
‎Noi trei.
‎Toate venim cu idei ‎despre lucruri care ne-au plăcut,
‎iar sora mea face desenele.
‎Dacă am vrut ceva în carouri, ‎într-o anumită culoare,
‎ea a creat modelul și ni l-a arătat.
‎Sora mea a crescut ‎în același mediu ca și mine
‎și ne plac cam aceleași lucruri,
‎deci ce pot să zic?
‎Când ea spune „Ah!”, ‎știu exact la ce se referă.
‎Cu ea pot să comunic foarte ușor,
‎fără a spune niciun cuvânt.
‎Am creat marca ROY împreună,
‎dar sunt anumite lucruri legate de haine,
‎care nu pot fi exprimate adecvat ‎prin cuvinte.
‎De exemplu, cuvântul „drăguț” are ‎un sens diferit pentru fiecare.
‎E o ținută mai casual.
‎E în funcție de stilul tău personal.
‎Le rearanjezi.
‎Așa e.
‎Ea transpune ideile în desene
‎și creează un stil.
‎Simte ce îmi place
‎și ce nu-mi place.
‎Îmi e de foarte mare ajutor.
‎De asemenea,
‎e sensibilă și își dă seama
‎de schimbările ce-mi afectează ‎dispoziția și sentimentele.
‎Când mama mea nu mă înțelege,
‎mă pot duce la ea să mă plâng:
‎„De ce nu înțelege mama?”
‎Suntem pe aceeași lungime de undă
‎și mă înțelege.
‎Așa e ea.
‎Cât despre haine…
‎- N-avem costumul încă. ‎- Am înțeles.
‎Car astea după mine.
‎Dar asta-i din cauză că am învățat ‎din greșelile mele.
‎Când eram în liceu, înainte de a debuta,
‎mi s-a spus că mi se vor face poze.
‎Eram fericită, căci era prima oară ‎când eram machiată de un profesionist.
‎M-am dus acolo foarte entuziasmată, ‎dar fața mea era de nerecunoscut la final.
‎Bănuiesc că e normal.
‎M-am întrebat: „Cine-i asta? Ochii mei ‎au avut dintotdeauna forma asta?”
‎De asta mă machiez singură întotdeauna.
‎- Am înțeles. ‎- Ochii pot schimba o fizionomie.
‎Ca să protejez imaginea LiSEI, ‎întotdeauna mă machiez singură.
‎- Locul tău preferat? ‎- Loc?
‎Loc!
‎- Poate fi în casa ta… ‎- Baia.
‎- Baia din casa ta? ‎- Nu, orice baie.
‎- Orice baie? ‎- Da, fiindcă pot fi singură.
‎Am înțeles. Deci baia.
‎Originea numelui tău, LiSA.
‎E numele meu real.
‎Mă gândeam eu.
‎- Risa Oribe. ‎- Da.
‎Tatăl meu răsfoia paginile ‎unei cărți și a găsit numele Risa.
‎Ce ai fost într-o viață anterioară?
‎- Viață anterioară? ‎- Da.
‎O pisică vagaboandă.
‎Ce-ți place să gătești?
‎- Tonjiru. ‎- Știam că vei spune asta.
‎E tăiat.
‎În afară de tonjiru, ‎fac adeseori și supă miso.
‎Pe vremuri, nu găteam,
‎dar, ca să rămân în formă ‎înaintea unui concert,
‎e mai sigur să știu exact ce ingrediente ‎intră în compoziția meselor.
‎De asta am început să-mi gătesc.
‎Asta-mi dă și timp de gândit.
‎Arată bine.
‎Poți să o întorci?
‎Cred că, în ceasul morții, ‎nu ne vor veni în minte
‎lucrurile pe care le-am făcut singuri,
‎ci cele pe care le-am făcut ‎alături de alții.
‎Cred că ne amintim clipele fericite.
‎Și cred că acele clipe fericite
‎nu ne sunt oferite de activități ‎pe care le facem singuri.
‎La Premiile Muzicale
‎și la spectacolul Kōhaku, am învățat ‎că ne vin în mine chipurile oamenilor
‎în momente de fericire.
‎Când te simți fericit,
‎îți aduci aminte de oamenii ‎care s-au zbătut alături de tine
‎ca să trăiești fericirea aceea.
‎Bunica mea e încă în viață,
‎dar și-a făcut testamentul, căci nu știe
‎când va muri.
‎Eu păstrez acel testament,
‎dar, chiar dacă sigur mai are ‎multe lucruri de spus,
‎ultimele cuvinte pe care le-a scris
‎erau adresate fiului și fiicei ei,
‎adică mamei mele și fratelui ei. A scris:
‎„Îmi doresc ca amândoi ‎să trăiască împreună în pace și fericire.”
‎După ce am văzut asta,
‎în timp ce lucram la „Homura”,
‎am realizat
‎că ultima dorință a oamenilor se referă ‎la fericirea celor ce rămân în viață.
‎Nu-și doresc să fie ei fericiți,
‎ci trec în lumea de dincolo ‎dorindu-le altora să fie fericiți.
‎Asta-i ce-am învățat.
‎Am înțeles.
‎Astfel, cei rămași în urmă
‎se simt puternici ‎și își pot continua viața.
‎Și cred că și cei rămași în urmă
‎vor trece dincolo gândind la fel.
‎HOMURA
‎A 72-A EDIȚIE A SPECTACOLULUI ‎DE ANULNOU NHK, 2021
‎Înțeleg.
‎- Nu poți crește tonalitatea? ‎- Nu.
‎- Din cauza finalului, putem… ‎- Da,
‎și poate adăugăm aici
‎partea din finalul cântecului.
‎Bine. Pentru refren.
‎Cântecul „New Me” are legătură ‎cu concertul live,
‎iar concertul se numește „Eve and Birth”.
‎Simt că ceva dinăuntrul meu are ‎o legătură profundă cu LiSA,
‎dar Risa Oribe și LiSA coexistă în mine, ‎așa că-mi rămân fidelă mie însămi.
‎Sunt egale.
‎E ca și cum dintr-o rădăcină din mine ‎a crescut un copac.
‎O mlădiță a început să crească
‎și se îndreaptă într-o direcție nouă. ‎Asta e ideea principală.
‎Vrei să începi cu partea asta?
‎- E cam încărcată. ‎- Așa e.
‎De aici, trec direct la melodia aia.
‎- Exact. Aici am schimbat tonalitatea. ‎- Da.
‎Unde era?
‎Cred că e bine.
‎Va suna punk de la a doua strofă.
‎Ar fi bestial.
‎Pe neașteptate.
‎Hai să facem așa!
‎Poți să faci partea asta mai rapidă?
‎O poți face.
‎Ce bestial sună!
‎- Are tot ce ai spus. ‎- Exact.
‎- Îmi place și schimbarea asta. ‎- Da, sună bine.
‎Cred că sună bine așa cum e acum.
‎- E gata. ‎- Asta e!
‎Îi place.
‎- E foarte bun, nu? ‎- E foarte bun.
‎- Mă bucur. ‎- Ura!
‎La refren, Shota a adăugat fraza ‎„Oribe , din Seki, prefectura Gifu,
‎și Horie, din Kani, prefectura Gifu.”
‎Oribe, din Seki, prefectura Gifu
‎Horie, din Kani, prefectura Gifu
‎Oribe, din Seki, prefectura Gifu
‎Horie, din Kani, prefectura Gifu
‎Asta e!
‎Ai spus mereu
‎că LiSA și Risa Oribe coexistă.
‎Atunci când ies pe scenă ‎ca LiSA, nu uit niciodată de machiaj.
‎LiSA nu-mi aparține mine.
‎- Mereu ai spus asta. ‎- Da.
‎Prin urmare,
‎ca să-i trădeze pe cei ce-o iubesc ‎pe LiSA și au așteptări de la ea,
‎Risa Oribe face eforturi.
‎Conceptul ăsta mă amuză.
‎Risa Oribe nu e așa de dură.
‎Așa pare.
‎Risa preferă hainele lejere
‎și poartă colanți pe sub pantaloni,
‎fiindcă îi e frig.
‎Dar LiSA poartă ciorapi din plasă ‎și fuste mini.
‎Întreb direct: ce e LiSA?
‎Nu mi se pare
‎că o altă personalitate a ta, ‎pe care o arăți lumii.
‎Da.
‎Tu ești tu, iar LiSA e LiSA, nu?
‎Păi,
‎în ce privește contribuția mea ‎la existența LiSEI,
‎eu sunt doar sămânța.
‎Eu sunt
‎doar apă de izvor.
‎Dar dorințele, speranțele ‎și visurile celor din jur
‎se varsă în acel izvor,
‎dând naștere unui râu, apoi unui ocean.
‎Ideea principală?
‎Scrii extrem de multe versuri ‎pentru a reda ideea principală.
‎Mă întreb ce simt în momentul acela ‎și îmi notez totul.
‎M-au impresionat câteva lucruri.
‎Toate înseamnă cam același lucru,
‎dar, la un moment dat, ai scris:
‎- „Cum vei trăi?” ‎- Da.
‎Apoi ai scris: „Tu să decizi asta!”
‎Da.
‎„Am suferit, dar sufletul mi-e tot aici.”
‎Deci „NEW ME”
‎nu se referă
‎la o luptă comună și brațe încrucișate ‎pentru a ajunge la finiș împreună.
‎Se referă la acceptare,
‎pentru a ne putea bucura de viață
‎la maximum.
‎Dar fiecare individ trebuie ‎să-și poarte propriile bătălii
‎pentru a-și face ziua minunată.
‎Se întâmplă multe în jur în prezent,
‎așa că vreau ca oamenii ‎care vin la concertul meu live
‎să se gândească la ziua următoare
‎și la viața lor, după ce pleacă,
‎și să trăiască așa.
‎E ca un legământ
‎pe care-l faci în inima ta.
‎Genul ăsta de cântec e.
‎Am terminat.
‎Femeie bestială. Sunt bine.
‎E misterios și neașteptat.
‎Când ești copleșit
‎de ideea de dreptate a altor oameni, ‎te poți simți derutat.
‎Cred că asta aveam în mine când mi-am zis: ‎„Vreau să fiu o tipă mișto!”
‎Mă ajută să-mi limpezesc gândurile.
‎Nu e același lucru ‎ca scrierea unui jurnal.
‎E un proces care mă ajută ‎să găsesc răspunsuri în mine.
‎Dar faptul că îmi notez diverse lucruri ‎în acest mod
‎mă ajută să compun versuri.
‎De exemplu,
‎când am simțit că am înțeles ‎ce-mi spunea profesoara pe vremuri,
‎s-a născut fraza „Povețele profesorului ‎se pot dovedi de folos uneori.”
‎Notându-mi zilnic
‎astfel de revelații,
‎pot să le transpun în versuri.
‎Scrisesem întrebarea: ‎„De ce ești atât de singură?”,
‎apoi mi-am notat un răspuns aici.
‎E penibil să ții un jurnal.
‎De fiecare dată când am încercat ‎să-mi exprim sentimentele în fața cuiva,
‎mă gândeam prea mult la atmosferă ‎și voiam să-i fac pe plac celuilalt,
‎așa că n-am putut să am o conversație ‎sinceră despre sentimentele mele.
‎Când eram singură, adeseori îmi exprimam
‎sentimentele scriind scrisori
‎sau jurnale.
‎Încă fac asta.
‎Îmi exprim constant sentimentele în scris.
‎Iată: „Să fii tânăr e minunat, ‎dar să fii adult e distractiv.”
‎Toate însemnările mele ‎se încheie într-o notă optimistă.
‎Cred că acest proces ‎mă ajută să scriu lucruri precum
‎„Astăzi e încă o zi minunată.”
‎Nu o spun cu rea intenție, ‎dar vreau să-mi fac din muzică o profesie.
‎Vreau să-mi fac o profesie ‎din a juca rolul LiSA.
‎Membrii trupei mele sunt oameni ‎care se gândesc la ce vor fanii LiSEI,
‎în loc să compună genul de muzică ‎pe care ei îl consideră mișto.
‎Aceștia sunt
‎membrii trupei mele.
‎Toți muncesc din greu
‎pentru LiSA, inclusiv eu.
‎Sunt certată de multe ori
‎fiindcă modific întruna lista pieselor.
‎Presupun că nu-i imposibil.
‎Ce crezi?
‎Cred că ei știu
‎că nu le pretind acele lucruri motivată
‎de sentimentele mele personale ‎sau de egoism.
‎De aceea țin cont de cererile mele.
‎Fie că e vorba de ideile mele ‎sau despre părerile altora,
‎decidem împreună ‎ce e mai bine pentru LiSA,
‎pentru a găsi cele mai bune metode ‎și a da cele mai bune reprezentații.
‎Echipa se gândește la toate detaliile ‎împreună cu mine
‎și sunt mândră că o pot crea ‎pe LiSA împreună cu ea.
‎Gata, fii pregătită! Opt.
‎- E șapte. ‎- Dă-i drumul!
‎Dă-i drumul!
‎E a noua oară.
‎Nu-i așa că-i grozav?
‎Ai făcut asta de multe ori?
‎Dar n-am mai făcut asta ‎la sfârșitul unui concert
‎- …de la concertul de la Budokan ‎- Nu aduce vorba de el!
‎- Primul meu concert la Budokan. ‎- Încetează! Va fi bine.
‎Era la începutul anului 2014.
‎Suntem în 2022, ‎deci sunt opt ani de atunci.
‎Așa de prost a fost concertul?
‎A fost foarte prost.
‎Toată lumea făcea așa.
‎Pe atunci, nu aveam ‎decât un stil de cântat,
‎deci, dacă nu cântam așa,
‎cântecul era distrus.
‎Voiam să merg acasă.
‎Eram și mai agitați ‎când îi vedeam expresiile faciale.
‎- Te încurajam. ‎- Își făceau griji pentru mine.
‎Arătai cumplit,
‎așa că te încurajam.
‎Toți ne rugam pentru ea.
‎Nu poți minți.
‎Nu poți păcăli oamenii.
‎Așa e. Nu pot minți.
‎Am avut parte de multe regrete ‎din cauza minciunilor.
‎Când minți, persoana care suferă ‎cel mai mult ești chiar tu.
‎Atunci nu puteam sta pe scenă ‎simțindu-mă încrezătoare în mine.
‎Da.
‎E ca atunci când ascunzi un secret ‎față de mama ta.
‎Da, înțeleg.
‎De asta am decis acum multă vreme
‎că nu voi minți.
‎Poate sună ciudat,
‎dar am un cântec intitulat „Eien”,
‎care e inclus pe albumul meu de debut.
‎Cântecul acela e despre tatăl meu.
‎Tatăl tău era lângă mine și-mi zicea
‎„Risa, te iubesc.
‎Voi fi mereu alături de tine”, ‎dar a doua zi a plecat.
‎Nu s-a mai întors acasă niciodată.
‎- Ce tată! ‎- Mi-am zis: „Ce înseamnă mereu?”
‎- Asta voiam să spun. ‎- Am simțit asta în copilărie.
‎- De aceea ai decis că nu vei minți. ‎- Da.
‎Dar, când mi-am făcut debutul, am înțeles
‎că acel „mereu” conținea dragostea
‎pe care o simțea pentru mine ‎în acel moment.
‎Acum pot să mă întâlnesc cu tatăl meu.
‎N-are nicio grijă.
‎- Ești iertătoare. ‎- Da, l-am iertat.
‎Să tragem din greu!
‎- S-o facem, oameni buni! ‎- Baftă!
‎- Să tragem tare!
‎După ce am divorțat,
‎am ajuns într-un punct critic ‎și din punct de vedere emoțional.
‎Cred că a fost ‎o perioadă foarte dificilă pentru mine.
‎În fiecare zi,
‎se întâmplă lucruri bune și lucruri rele,
‎dar am auzit că e bine să spui ‎cu voce tare fraza
‎„Astăzi va fi o zi minunată.”
‎Când am auzit-o,
‎mi s-a părut o frază superbă.
‎M-am dus acasă
‎și am spus: „Risa, dacă spui cu voce tare
‎că astăzi e încă o zi minunată, ‎se vor întâmpla lucruri bune.”
‎M-am gândit că, dacă pot să rememorez ‎ce am simțit în acel moment,
‎cuvintele acelea pot deveni realitate.
‎Le-am împărtășit copiilor mei ‎tot ce am aflat și am simțit,
‎citatele frumoase pe care le-am găsit ‎sau lucrurile pe care voiam să le fac.
‎Poate că e greu acum,
‎dar va fi mai bine.
‎Când se nasc oamenii,
‎au în ei o determinare înnăscută ‎de a-și găsi fericirea.
‎Ne e greu și învățăm continuu,
‎dar eram sigură că vom fi fericiți,
‎și, cu gândul ăsta în minte, am spus
‎„Risa, spune cu voce tare ‎că azi e încă o zi minunată!”
‎Eram mereu activă
‎și cântam un cântec vesel.
‎Eram voioasă.
‎Când râdeau de mine ‎și mă întrebau „Ce ai pățit?”,
‎mă simțeam ușurată.
‎Am învățat acele cuvinte, ‎ca fiind dătătoare de speranță.
‎Sunt la fel ca tine.
‎Te-a mișcat fraza aceea frumoasă
‎și ai spus-o și celor pe care-i iubeai,
‎iar acum o spun și eu ‎celor pe care-i iubesc.
‎O să merg pe calea mea.
‎Voi o să mergeți pe calea voastră!
‎Cândva,
‎în viitor, când se schimbă anotimpurile,
‎ne vom reîntâlni.
‎Acest cântec e pentru voi toți ‎cei care profitați la maximum de viață.
‎Vă mulțumesc!
‎Pace!
‎Astăzi e încă o zi minunată!
‎Pa și pusi!
‎Acum,
‎privesc cu entuziasm spre viitor.
‎Mă voi schimba,
‎mă voi maturiza și voi evolua.
‎Vreau să mă bucur de lucrurile astea ‎și să cer tot mai mult de la mine.
‎Am trecut prin multe momente grele,
‎dar…
‎Am reușit să-mi văd de viață
‎și iată unde sunt acum!
‎Mă distrez de minune acum.
‎Pentru că nu m-am oprit din căutări,
‎mi-am făcut multe griji și mi-am acordat ‎răgazul de a găsi răspunsuri,
‎acum pot să mă bucur de viață.
‎Cred că e bine să ai greutăți.
‎Cred că voi mai da de multe
‎probleme și greutăți în viitor,
‎dar le voi lua așa cum vin, ‎voi plânge din cauza lor, mă voi înfuria
‎și le voi înfrunta de fiecare dată.
‎Apoi, cred că totul va fi bine.
‎Sincer, pe bune și serios!
‎Nu voi fugi de ele. ‎Dacă înfrunt toate greutățile,
‎pe urmă, cândva,
‎voi putea spune că totul e bine
‎și că a fost
‎încă o zi minunată.
‎Subtitrarea: Loredana Țurcaș