Downloaded from YTS.MX
EN DOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Åh, det funkar.
Pianot funkar än.
Du vet pianot i förrådet?
-Det var väl mormor som köpte det åt mig? -Precis.
-Minns du det? -Jadå.
Och mamma brukade säga: "På min födelsedag
spelade Risa piano och Yui sjöng." Eller hur?
-Inte riktigt. -Inte?
Risa, du fick spela piano
och så blev jag ombedd att lägga mig
-och så masserade Yui min rygg. -Ja, du masserade henne.
-Så vad var pianot till för? -Exakt.
Och sången du spelade var en man spelar på bröllop.
-Ingen födelsedagssång. -Ja.
-Du fixar det! Gör ditt bästa. -Men jag är klar.
Var det allt?
Jag har förlorat så mycket sen jag var liten.
När jag insåg det och tänkte tillbaka så insåg jag att jag bara hade musiken.
Därför försökte jag verkligen att inte förlora den,
för att hitta lyckan.
Men det händer ändå massor av hemska saker för mig.
Vad kan jag göra för mig själv i den situationen?
Jag bestämde tidigt
att jag inte skulle ljuga.
Jag tänker inte ljuga för mig själv.
Jag kommer tro på mig själv, helt och fullt.
Det händer bra saker när man har tilltro.
Som ett barn som tror på sin mors ord,
att goda saker händer om man tänker som att: "Idag är det ännu en bra dag."
"Okej! Idag är det ännu en bra dag!"
Det är bra att tro på det och leva vidare.
Nu kör vi!
Jag är redo.
Det här blir toppen!
Okej.
Närhelst jag försöker göra nåt så blir det alltid trubbel.
Det här var när turnén precis hade börjat,
men jag hade problem i privatlivet som rapporterades av pressen.
Vilket var ditt livs svåraste ögonblick?
Samma sak som händer mig just nu kan väl hända alla?
Dagen efter rapporten om mitt privatliv så hade jag konsert.
Förutom mitt privatliv så oroade jag mig över
hur jag skulle visa mig inför alla som LiSA.
Hur och vad jag borde säga
för att ingen skulle oroa sig för mig?
Det funderade jag på noga och väl
i några timmar.
Efter att ha funderat på det i några timmar så uppträdde jag.
Varje dag, i hela världen och i vårt samhälle,
så går jag, och kanske ni alla också,
igenom mycket.
Det löste inte problemen i mitt privatliv,
men jag insåg att jag har ett ställe
som jag alltid kan återvända till, och folk väntar där på mig.
Det uppmuntrade och lugnade mig.
Men idag är för alla som har samlats här. Okej?
Nu har vi mer kul än nån annan i hela världen! Okej?
Jag bestämde mig för att gå vidare under tiden.
Jag har inte löst mina svagheter,
min smärta eller min sorg.
Men jag bestämde mig för att gå framåt för tillfället.
Jag insåg
att även om vissa saker inte har löst sig så har det hjälpt mig
många gånger att gå vidare för att läka.
Det finns sånt som jag tror på.
Till exempel har jag sett så många fall där folk har svikit andra,
inte bara i romantiska förhållanden utan rent allmänt,
och de har i slutändan orsakat sig själva smärta.
Därför ser jag till
att leva ärligt och aldrig svika andra.
Okej.
INSPELNING
YUKI KAJIURA - KOMPOSITÖR
Det är bara min tolkning,
men första delen är lite sorgsen men ändå hoppfull inför framtiden,
och den sista delen handlar om hopp
och att resa sig.
Jag tänkte att det var så som låten skulle tolkas.
Nerför den vita vägen
Under "nerför den vita vägen", kan du sjunga med mer bett?
-Okej. -Då går det bättre över in på refrängen.
Men jag gillar den här delen.
Det hjälpte mig att få grepp om rytmen. Tack.
-Vi kör en gång till. -Okej.
Jag undrar ständigt hur mycket av min smärta som jag kan släppa ut
och få in i låten.
Jag förstår vad du menar.
Det kan vara nåt man inte kan skapa om man är för lycklig.
-Jag håller med. -Eller hur?
Men jag tror att de flesta artister känner så.
-Och författare förr i tiden. -Ja.
Om vi är för lyckliga
och vi är 100 procent nöjda
så går det inte att skapa längre.
-Så känner jag. -Ja.
Jag har blivit bättre på att hitta lyckan,
men jag har en känsla av att jag aldrig kommer bli nöjd.
Idag ska jag sjunga som om jag åkallar Sayuri Ishikawa.
När jag pratade med fröken Kajiura
så sa hon att i början av "Akeboshi",
under "ta"-delen av "taiyou",
när jag tar den höga tonen i en kvinnlig falsett,
så slog hennes hjärta ett extra slag.
När fröken Ishikawa säger "kakushi kirenai",
så säger hon: "Oh."
Det "oh" som kommer när hon säger
"Oh, koetai." Den lilla biten.
Det får mig att vilja ropa: "Sayuri!"
Jag hoppas att jag kan få in det
i delarna som går "tai" eller i början av "shinjitsu wa".
Jag är verkligen rastlös, så jag kan inte sluta röra på mig.
Därför känner jag alltid ånger när jag tittar på inspelningen.
-Hade du velat ta det lugnare? -Ja.
När det gäller rörelserna,
övar du i sinnet innan filmandet börjar?
-Gör du det? -Jodå.
Jag tittade på dvd-filmer om japanska kurtisaner, som oiran.
Till och med när de lägger sig ner så gör de det långsamt.
Anime ger mig möjligheter
under varje vändpunkt i mitt liv.
Faktum är att jag gjorde min debut i ett projekt vid namn Angel Beats!.
Jag hade gillat dig ändå.
ANGEL BEATS!, 2010 VISUAL ART’S/KEY/ANGEL BEATS!-PROJEKT
Om vi slår oddsen på sex miljarder mot en och träffas igen,
även om din kropp inte kan röra på sig,
så kommer jag gifta mig med dig.
Det var inte planen att jag skulle sjunga i anime,
men jag började i ett band som heter Girls Dead Monster från Angel Beats!.
Eftersom det här var min första chans
så var jag desperat över att inte låta den förgås.
Jag var bara en liten lantis som var ful i mun…
…men jag älskade att sjunga, så jag sjöng.
Jag fick så mycket stöd från så många människor,
och nu kan jag stå på den här scenen.
Varje dag
så kan jag säga: "Idag är det en bra dag!"
Idag har jag ett tillkännagivande.
Våra aktiviteter som Girls Dead Monster för Angel Beats! har kommit till ända.
Tack så mycket för allt ert stöd.
Men det blir inte slutet för mig.
I vår gör jag min debut som sångerskan LiSA!
Jag signade med Aniplex och gjorde solodebut.
Jag var den första artisten under det märket,
så i min första singel fick jag chansen att sjunga
vinjetten till den stora produktionen Fate/Zero.
Alla har jobbat så hårt för att göra LiSA till en framgång,
så jag ville se till att inte skämma ut dem.
Eftersom jag gjort det här i tio år
så har alla en idé
om vem de vill att LiSA ska vara efter en viss tid.
Förut så kände jag
att jag var tvungen att blidka alla.
När det gäller mina drömmar,
så efter att ha uppträtt på Budokan,
började folk säga: "När ska hon uppträda på Tokyo Dome?",
eller: "LiSA kanske uppträder på Kōhaku."
Många pratade om det.
Det nådde mig.
Det var så det blev ett mål för mig
att uppträda på Tokyo Dome och Kōhaku.
Vid "Catch The Moment"
sa alla: "Vi ska se till att LiSA kommer till Kōhaku!"
"Jag sprang tills jag blev svettig"
Men jag tog mig inte till Kōhaku det året.
Så jag tänkte att jag bara inte passade där.
Jag tänkte att LiSA inom mig hade kommit till ett slut.
Jag trodde det.
Men animeproduktioner
gav mig chansen att sjunga.
Under processen
är det många som är involverade för att skapa en anime.
Det lärde jag mig när jag var med i en produktion vid namn Angel Beats!.
Så jag kunde inte göra saker halvhjärtat.
Sen var jag med i Demon Slayer.
Jag visste hur mycket kärlek som gick in i det,
så jag ville leva upp till det.
Sen blev jag inbjuden till Kōhaku för första gången.
Jag…
Det kändes som om jag blev räddad.
Jag tänkte: "Vad glad jag blir.
Jag kunde klara en sak som alla jobbat så hårt för."
Fröken LiSA.
DEN SJUTTIONDE NHK RED & WHITE
Inget av det var sånt som jag själv sökte.
Jag fick chansen att göra det,
så jag ville ge det mitt allt.
Det är inget mer med det. Inte alla kan stå på scenen.
Eftersom jag fick chansen att stå på den scenen
så ville jag ge det mitt allt.
Så var det.
Det har inte förändrats sen jag var i Girls Dead Monster.
Om jag får chansen att göra nåt
och det gör nån glad,
så vill jag göra mitt allt för dem.
Så kände jag.
GIFU, KAKAMIGAHARA. AVFART 1KM
-Jag är hemma. -Välkommen hem.
Välkommen hem!
-Tama! -Det är Risa.
-Tama! -Det är Risa. Säg välkommen.
Välkommen hem.
Kom.
Det är Risa.
Hon är hemma.
Här.
-Smaklig måltid. -Hoppas det smakar.
Salt och peppar?
Vill du inte ha?
Verkligen?
Ha på lite salt här.
Jag sa att jag inte vill ha.
-Vill du inte? -Jag sa ju det.
Smaka bara.
Jag är så tacksam att jag har en plats att återvända till.
Min mamma
kan leva som en mamma nu.
När jag var liten så jobbade hon.
Så då var hon mer som en pappa.
Men nu lever hon livet som mamma.
Mitt i allt det kunde mormor säga: "Åh, träden svajar.
Jag undrar vad som växer under våren."
Eller: "Näckrosorna blommar bara under dagen."
Och vi skördade säsongens grönsaker i trädgården.
Så det är en chans för mig att återgå till naturen.
Jag insåg hur viktigt det är.
Fram till dess har jag alltid tänkt
att ständigt arbete var det rätta.
Jag förstår det.
Jag trodde att jag skulle lämnas kvar om jag bara tog en kort paus.
Jag kan fortsätta hur länge som helst.
Jag brukade gömma mig här i skogen.
Jag kom hit när jag ville vara i fred.
Min mamma brukade nog
också komma hit.
Skaka henne inte så.
Yui.
Se åt det här hållet.
Hon var ett bra barn.
Hon var lite för bra, faktiskt.
Jag tänkte att det inte fanns andra barn lika bra som henne…
…men hon kunde inte berätta
vad hon inte gillade eller hur hon kände sig.
Mamma, du fick mig när du var 21 år gammal
och skilde dig när du var 27.
Du fick två barn
och var tvungen att jobba.
Jag fick ta pressen
och ansvaret som storasyster och sorgen över att vara faderlös.
Det lämnade mig i kaos.
Då slutade jag gå i skolan.
Ja, vi vet.
Ja, våra liv nådde absoluta botten då.
-Det kändes hopplöst. -Jag håller med.
Vi hade inte ens nog med mat.
Mitt liv förändrades helt
och jag slutade gå i skolan under grundskolans andra år.
Jag orsakade massor av trubbel.
Snarare så fick jag alla att oroa sig för min skull.
Jag visste att min mamma fick jobba utan tid till vila
för att ta hand om mig och min syster,
och ibland grät hon när hon satt i badet
för det blev för mycket i kampen att överleva.
Så jag kunde inte förmå mig att vara alltför självisk.
Men min mamma ville att jag skulle bli väl omhändertagen,
så när hon märkte att jag alltid sjöng hemma
så lät hon mig ta musiklektioner.
Jag sjöng sen jag var liten.
Senare
lät mamma mig gå på audition för en skådespeleriskola, som var nånting
jag verkligen ville göra.
Jag fick ett hedersomnämnande.
Jag sa till min mamma att jag ville ta det på mer allvar.
Mamma ordnade så att jag fick bo hos en familj
och jag åkte till Okinawa och tog lektioner.
Men i slutändan blev inte min dröm till verklighet,
så jag återvände till Gifu.
Jag ville bli självständig.
Jag kunde inte förlita mig på mamma.
Varför inte?
För att jag åkte till Okinawa.
-För att jag la ut mycket pengar? -Precis.
Du la ut mycket pengar för min skull
och jag visste hur hårt du jobbade
för att vi skulle ha det bra.
-Snälla, gråt inte. -Hon kommer gråta igen.
-Sluta. -Du har så lätt till tårar.
Jag ville skynda på och bli en ansvarstagande vuxen.
Varför gråter du?
-Du får mig att vilja gråta. -Jag kan inte hjälpa det.
Regniga dagar
så är det en sak
som jag alltid kommer att tänka på.
När jag gick på högstadiet
kallades min mamma till skolan av rektorn,
och eftersom jag knappt gick på lektionerna
så sa rektorn och min klassföreståndare
att jag inte fick åka på skolutflykt
för att jag inte funkade i grupp.
Och då sa min mamma:
"Snälla, tro på henne!"
Jag såg hur hon grät när hon sa det,
och av nån anledning gjorde det mig väldigt arg,
så jag smällde igen dörren och gick hem.
Det regnade som idag då.
Hennes ständiga tilltro på sin dotter
är nånting som aldrig förändrats, var jag än befann mig i livet.
Till och med när jag bråkade med min vän,
när jag grälade med pojkvännen eller bråkade med nån äldre person.
Till och med om jag ljög
så ville hon tro på och stå på
sin dotters sida.
När jag slutade på skådespelarskolan
så blev jag ombedd att komma hem
efter att ha lovat mamma att jag skulle sluta med sången,
så jag kom hem med det i åtanke.
Men sen började jag tänka på vad jag lärt mig på skolan
och vad de tre åren var till för.
Det är Avril.
När jag gick i nian
så blev jag ombedd att sjunga i ett band.
Det var så kul.
När jag började på gymnasiet
så skapade vi ett band vid namn Chucky.
De som var i Chucky älskade punkrock.
De sa: "Låt mig lära dig om punk."
De sa: "Du måste ha Dr. Martens på dig."
De började genom att lära mig om sitt mode.
Jag gick alltid till lagerlokalen för att repa med bandet.
Det var slitet här.
Golvet höll på att rämna. Min mamma fixade allt det.
Vi tog med alla våra instrument och spelade här.
Det var så kul att spela musik med mina vänner.
Men under sista året på gymnasiet, när alla bestämde sig vad de ville bli,
så insåg jag att jag var den enda vars dröm var att fortsätta med musiken,
så vi splittrades.
Och det var när jag var 20.
När jag blev gammal nog att ta hand om mig själv
så…
…började jag äntligen tänka på den väg jag måste ta.
När jag såg tillbaka
så insåg jag att det enda jag gjort var musik.
Det var det sista kvarvarande hoppet som gav mig viljan att leva.
Det fanns två vägar att ta. Jag kunde åka utomlands
och börja om från början
eller så kunde jag åka till Tokyo på vinst och förlust.
Så jag tänkte: nu åker jag till Tokyo!
Jag tog alla mina besparingar och åkte till Ai.
Det är varmt!
Det är så varmt.
AI - VÄN
-Dricker du kaffe? -Jag dricker mycket kaffe.
-Gör du? -Ja.
Men du brukade ju dricka sånt som var sliskigt sött.
Jag drack café au lait.
En dag hörde jag om Lisas dröm.
Du sa att om du inte kunde göra debut vid 23 års ålder
-så skulle du sluta med sången. -Ja.
De i skådespelarskolan gjorde sin debut så unga,
så 20 år var för gammalt.
Jag tar upp det jag oroar mig för spontant.
Ja, det gör du.
Jag pratar bara om det.
Ja, du ger bara en rapport. Du är alltid sån.
Istället för att prata om sånt som oroar så för jag fram min bestämdhet.
Ja. Du säger typ: "Det här hände, så då gjorde jag så!"
-Så då hade jag bara sagt: "Lycka till!" -Jag vill bara ha den där pushen.
-Som när jag kom till Tokyo -Ja.
så bad jag dig om att låta mig bo hos dig för att jag hade en konsert.
Precis.
Jag hade bara en futonmatta för en person
och vi låg båda på den.
-Ja. -Vi skrattade åt det.
Jag tog bara med mig en låda med grejor.
Nej, det var inte en låda.
-Du hade en kabinväska med hjul. -Hade jag?
Du kom med en kabinväska och så kom tre lådor senare.
-Vi använde dem som byrå. -Just det!
-Det har du rätt i! -Ja.
-Jag hade mina kläder där. -Ja, alla dina kläder.
Ja, du använde lådorna som byrå och så hade du
alla dina kläder där.
Jag hade inte pengar till att köpa riktig förvaring,
så då använde jag flyttlådor.
Så här, eller hur?
När du kom hem till mig med bara en väska
så trodde jag att du hade allas stöd.
Men senare fick jag höra att du gått efter ett stort gräl.
Ja, jag rymde hemifrån.
Jag tänkte typ: "Men, kom igen!"
För jag känner din mamma också!
Det är bra nu, men då var jag rädd att hon skulle hata mig.
Just nu är jag säker på att din mamma är tacksam för mig.
Ja, eftersom jag fick bo hos dig.
Ja.
Din mormor skickade väl lådorna?
Jag var så chockad, men du berättade allt efteråt.
Om du hade förlorat ditt levebröd
så hade de hatat mig!
Jag tänkte typ: "Lägg av!"
Ända sen jag var liten
har jag nog insett att livet är… ensamt.
Ja.
YOSUKE HASEGAWA - PRODUCENT
Men på grund av det
så blir jag rörd när jag känner mina vänners
eller andra människors värme.
Min familj
och mitt team
hålls alltid på ett visst avstånd.
Men jag håller inte det avståndet
för det vore sorgligt att inte ha folk runt mig längre.
Det är för att jag förstår att från en viss punkt framåt
så är det min egen strid.
LiSA intar position.
-Nu kör vi, Lisa. -Ja.
Under hösten år 2021
så släpptes fyra stora låtsamarbeten
med filmer och tv-produktioner direkt efter varandra.
Jättebra!
Nu tar vi delen där du ligger ner.
Lite som i serien Sword Art Online
så blev jag en del av produktionens familj
efter att ha sjungit seriens vinjett så länge.
Så jag känner ansvarets tyngd.
När vi släpper de fyra vinjetterna
så vore det fint om vi kunde göra nåt med var och en av låtarna.
Det finns folk som vill göra nåt och ge sitt stöd,
så om vi kan ge dem ett sätt att känna sig delaktiga…
-Det är väldigt viktigt. -Ja.
Vare sig det är på YouTube eller på nätet…
En plats öppen för alla.
Det vore nog bättre.
Okej.
Jag förstår.
-Vi fixar det. -Tack.
-Hallå, Mura. Kan du komma? -Visst.
-Jag måste läxa upp dig lite. -Visst.
Vad är det?
Det här behöver inte filmas.
Varför postade du url:en för nerladdningslänken?
Kan du säga varför? Det är ingen fara.
Anledningen är
att jag trodde att folk skulle undra vad låten "GL" handlar om,
så jag postade det för att alla skulle lyssna.
Jaha.
-Ja. Förlåt. -Jag förstår.
Nej, det är ingen fara.
Som jag redan sagt,
men jag tycker att det är viktigt att tänka på tittarna.
Vem tittar
och vad vill de?
Särskilt med Twitter.
Idag skulle jag retweeta det du postade,
men sen tänkte jag: "Är det här redan ute på YouTube?"
Eller var släpps det ens?
Kan jag till och med göra en post om den här videon?"
Men sen tänkte jag: "Var hittar jag ens videon?"
Ett meddelande går ut
till över en miljon av mina följare,
och det är nåt som folk betalar för.
Och det finns folk som är involverade som vill
att meddelandet ska spridas och att vara en del av det
och som ber om att ta bilder tillsammans.
Så jag vill att du är försiktig med vartenda inlägg.
Jag är ledsen.
Men jag förstod ditt syfte.
Jag ska tänka mer på tittarna.
-Jag kan inte ha saker som: "As you know." -Vadå?
-Jag vet inte. -Åh, nej.
-Det var inte det jag menade! -Vänta.
-"As you know"? -"As you know,"
som i att anta att folk redan vet.
Hon ville använda det ordet.
-Jag är så ledsen. -Hon kände för att använda det ordet.
Det här är vad LiSA menade.
Ja, det var det du ville läxa upp mig för.
-Bra där. -Ledsen.
Mötet är över.
Nu filmar vi musikvideon. Mötet är över.
Tack.
Under den här tiden så jobbade vi på många platser
samtidigt som vi hade försiktighetsåtgärder mot covid-19.
Alla människor i världen,
inklusive mig själv,
försökte hitta sätt att fortsätta våra aktiviteter på.
Alla provade nya saker.
Mitt i allt det blev det svårt att gå vidare med ett av mina stora mål:
konserten i Tokyo Dome.
-God morgon. -God morgon.
Vilka är de alternativa förslagen
för de dagarna som konserterna i Tokyo Dome skulle vara?
Nödtillståndet är på väg att dras in.
-Jaså? -Ja.
Men det kommer nog en ny våg runt i december.
Antingen plats eller produktplanering.
Vad sägs om Gifu? Fast det kan bli nånting mer privat.
Jag funderade också på det.
-Som i lagerlokalen? -Seriöst?
Den vid din familjs hus?
Hur många får plats?
Jag vill lägga till minst en ny låt.
Om vi kan få en aning om hur LiSAs nya låt
kommer att låta…
"Howling"?
…blir konceptet för själva konserten väldigt enkelt.
Anledningen till att jag ville göra en domkonsert,
som i Tokyo Dome eller Nagoya Dome…
…är för att jag ville avsluta ett kapitel.
Jag skulle inte kalla det en examen,
men det är viktigt att ha en ceremoni som firar de senaste tio åren.
För att avsluta ett kapitel.
På ett sätt är det här början på mitt nya jag.
Det här är början.
Början.
BÖRJAN
Det är mitt nya jag.
"NYA JAG"?
I så fall tror jag att det är bättre att hitta en större öppen plats.
En plats som är lika stor som eller större än Budokan.
Vi försöker hitta en.
Om jag kan komma på en textrad till låten "NEW ME"
så kommer nog allt falla på plats.
Okej. Då gör jag färdigt det här.
Jag går och letar lokaler.
Tack.
När jag träffade fröken Kaorin och herr Hasegawa för första gången
var det första som herr Hasegawa sa till mig:
"LiSA, vi är familj."
Att bli kallad familj betydde mycket.
Om nån skulle säga: "Du är en artist och vi är managementteamet"
så skulle det få mig att tänka: "Vad gör managementteamet?"
Han sa: "Vi är familj. Jag är pappa. Det där är mamma. Du är äldsta dottern.
Vi jobbar för att ge stöd åt den äldsta dotterns dröm."
Det var vad han sa till mig, och för LiSA
så blev hon mamma,
han pappa
och jag dotter.
När vi står inför en riktig kris så har vi ett familjemöte.
-Du var så nära. -Jag var så nära.
RYON2 - RÖSTCOACH
Bravo!
Nu springer vi.
Ända sen jag blev sångerska
så har det varit viktigt att lära sig
hur man får igång publiken
och ser till att de har kul.
Så att förbättra min sång låg inte högt på listan för mig.
Men under covid-19-pandemin
så hade jag tid.
Det var både bra och dåligt i slutändan, men när mitt schema blev ledigt
så började jag oroa mig
och tänkte att om jag inte
får till nånting under den här covid-19-pandemin
så går allt till spillo.
Så jag började lära mig att sjunga igen
från scratch med instruktören Ryon2.
När jag var liten
hade jag kul med att sjunga utan att tänka på nånting,
men som äldre
så blev känslorna som skedde med min kropp och mina känslor
eller låtarnas svårighetsnivå
hinder som jag ständigt råkade på.
Men jag visste inte
varför allt det hände.
Men genom att jobba med instruktör Ryon2
så hjälpte hon mig att lösa mysterierna.
När nånting händer medan jag sjunger
eller råkar på ett hinder
så känns det som om jag kan hitta ett sätt
att klara av svårigheterna.
Det känns som att det finns en låt därute som jag inte visste att jag kunde sjunga.
Det gör mig glad.
Bara hon klarar det här.
Om det känns konstigt i halsen
eller om det är svårt att använda rösten, le då ännu mer.
Försjunk dig i texten och lura dig själv.
Låt aldrig publiken se oron i ditt ansikte.
Gör så.
Du fixar det. Du har ju rösten, eller hur?
-Ja, tack. -Okej.
Ja.
Hon är så förtrollande.
Det där var toppen!
Slutet av reklamen får mig att tänka: "Nu börjar det!"
Det gör dig nervös, va?
Du tänker: "Är det nästa?", men så är det inte det.
Det distraherar dig till och med när du pratar med vänner.
Det har börjat!
Wow.
Det där gör ont.
Får det inte hjärtat att slå dubbla slag när Inosuke kommer?
Inte direkt.
Va?
-Det är så annorlunda mot Kirito. -Du har rätt.
Här är det!
Det gör ont.
Åh, det är Rengoku.
Det gör ont!
-Förlåt. -Det gör ont.
Då har du använt den här delen av kroppen mycket.
När hon sjunger så expanderas hennes diafragma och revben.
Hon använder den här delen av kroppen mycket, så den rör sig mycket.
Så hennes kropp har styvnat för att kunna återhämta sig.
-Därför gör det ont att röra på sig. -Det gör ont.
-Men du är i bra kondition i år. -Jag håller med.
Mycket bra.
Jag undrar varför.
Förut kunde jag knappt äta efter en show
för att jag var så utmattad.
Varje gång jag var på turné så kunde jag säga: "Jag fixar det inte."
Det var hårt.
Sen jag var ung så tänkte jag att jag med min energi
kunde nå ut till alla.
Till min första konsert på Budokan
så insåg jag inte att det blev för mycket.
Eftersom jag inte tog hand om mig själv
så känns det som om jag orsakade stora skador.
Jag orsakade trubbel för många
och svek allas förväntningar.
Jag kände rädslan och pressen.
På första dagen vid min första konsert på Budokan
så mådde jag inte så bra.
FÖRSTA NIPPON BUDOKAN LIVE, 2014
Jag var
rädd för att tänka mig
att nånting kunde gå fel,
så jag kunde inte berätta.
Jag trodde att det skulle få mig att tappa min tro på mig själv.
Men när konserten började
så trodde jag att jag hade en mardröm.
Jag hade den drömmen många gånger.
Drömmar där jag tappar rösten och folk börjar gå.
Jag tyckte bara synd om dem som kom för att se mig,
men jag kunde inte be om ursäkt från scenen.
Idag är det ännu en bra dag!
-Bye-chi! -Bye-chi!
Jag tänkte att jag inte borde markera den dagen som den värsta.
Och om jag hade bett om ursäkt på scenen
så trodde jag att den dagen kunde bli nån annans värsta dag.
Så jag kunde inte be om ursäkt.
Jag är så ledsen.
-Jag är så ledsen. -Det är okej.
-Jag är ledsen. Jag är så ledsen.
Det är lugnt.
Till dess
kände jag mig väldigt rädd för att förlora nånting
eller nån.
Jag ville inte förlora nåt.
Inte en enda person.
Jag ville inte såra nån.
Det var det jag tänkte
medan jag strävade efter att skapa den perfekta visionen av mig själv.
Men den dagen
visade jag upp en patetisk sida av mig själv.
Jag är så ledsen.
Varför ber du om ursäkt?
Jag är så ledsen.
Jag är ledsen.
Jag kunde inte acceptera…
…mina svagheter.
Men jag började kunna det från och med den dagen.
Jag kunde acceptera mig själv.
Den flög!
Vad är det här för språk? Thai?
Det finns så många språk.
Vad var det roligaste?
Utomlands?
I slutändan var vi i Paris och Spanien.
Vi tillbringade tid där, men så bröt covid-19 ut.
Vi planerade på att ha…
JANE - FÖRE DETTA TOURMANAGER UTOMLANDS
…en Asienturné år 2020.
Precis. Det gick ju inte.
Eftersom vi inte kunde åka dit så ofta
så försökte vi vara flexibla och komma på sätt att överraska publiken.
Men i slutändan…
Ja.
-…överraskar fansen oss istället. -Det var toppen på flygplatsen.
Ja.
Det hjälpte mig att uppleva allt med egna ögon.
Tills man blev en del av teamet
så kunde jag inte ta in idén om fans som väntar på mig utomlands.
Jag trodde att de väntade på mig
som nån som bara sjunger japanska animelåtar.
Istället för att se mig personligen
så trodde jag att de kom bara för att de gillade genren
och jag tänkte att det är en fantastisk kultur, men sen…
Jane, du planerade massor
av resor för att jag skulle kunna uppträda solo
och få se mina lokala fans ansikten.
Så därför kommer jag att tänka på fansen
och evenemangssamordnarna när jag tänker på olika länder.
Tack.
Vi pratade så många språk.
Hola.
Jag är LiSA. Gott nytt år!
-Vi fick planera om allting. -Ja.
IDAG ÄR DET ÄNNU EN BRA DAG
Jag håller kontakten än med lokala evenemangssamordnare
i olika länder.
Jag förstår.
Jag blir tillfrågad om det är möjligt att ha en konsert i år.
Vi utbyter uppdateringar och information
om varandras länder.
Förutom covid-19 pågår det också ett krig,
så situationen i världen förändras ständigt.
Ja.
Men jag får fortfarande brev från utlandet.
Jag får massor av presenter.
Jag insåg att jag inte är bortglömd.
När jag uppträder utomlands
så är det en ära att ses
som en del av den japanska kulturen.
När jag möter mina fans utomlands
så inser jag att det finns nånting i Japan som folk kan tycka om,
även om deras språk, kultur och livsstil skiljer sig.
Vare sig det är japanska uttryck eller…
…en melodi i japansk stil
eller en anime som japaner gillar
så vill jag ta det som betyder nåt för mig
och besöka andra länder
för att… möta alla där
och för att de ska få njuta av allt som har med Japan att göra.
Mormor sa:
"Näckrosen blommar på vattenytan.
Den blommar bara under dagen." Det är vad hon har lärt mig.
Hon sa att den bara blommar i riktning mot solen.
Hon sa: "Den växer och sträcker sig ut ur leran och blommar."
Det finns nånting som heter "guren jigoku".
Det är ett sorts straff
i helvetet.
Det är så kallt
att ens hud faller av och kroppen skalar av sig som en lotus.
Det är ett straff i helvetet där ens kött blir som en röd lotus.
Det kallas för "guren jigoku".
Så jag tog "guren" från "guren jigoku"
och "hana" från ordet för "näckros" och så blev det "Gurenge".
Det ena är ett blodigt mål
och det andra är en näckros som växer mot hoppet och solljuset.
Jag tänkte att det var likt mitt liv.
Så jag inser varför mormor gillar näckrosor så mycket.
Bye-chi!
Tack!
Va?
Turnén för tjugoårsjubileet.
Vi hade problem redan från början
och några konsertdatum fick ställas in, så det var jobbigt.
Men alla samarbetade,
så vi kunde ha en fantastisk turné.
Jag är så glad att jag kunde säga: "Idag är det ännu en bra dag!"
Tack så mycket.
Du kanske har gjort ett misstag förut på Budokan,
men nu är du ett oskrivet blad.
Vad skönt.
Nu kan jag gå mot den sista… Nej, gråt inte!
-Förlåt! -Jag vill inte gråta mer.
Kaorin höll ner henne.
Tack så mycket.
Vi fick se en fantastisk konsert.
Det tog lång tid att ta sig hit.
-Ja. -Vintern är här igen.
Kom.
Jag blev helt utmattad av gråten.
Det fick mig att inse att jag inte tagit mig hit ensam.
Varje dag har alla samarbetat
för att se till att det skulle bli ännu en bra dag.
Om jag hade varit själv
så hade jag inte varit här.
Alla ger mig styrkan och låter mig vara LiSA.
Det jag fått under de senaste tio åren har varit vänner.
Du gjorde jättebra ifrån dig.
Tack.
-Hejdå. -Lycka till vid årsslutet.
-Tack. -Ha det så kul.
-Slappna av. -Tack.
-Hejdå. -Hejdå.
-Vi ses. -Hejdå.
Tack.
Hur är det, Yui?
Det är okej. Jag har tröja på mig under.
Ja. Det är gulligt.
YUI SYSTER
Jag vill se olika stilar också, men kan vi ta en bild först?
-Var börjar vi? -Från den här sidan.
Vi sätter releasedatum åt sidan för tillfället och provar den bästa.
Det här är en t-shirt.
Det är ett fint girafftryck.
Om vi baserar storleken på Yuis midja så kommer inte pojkar i den.
Och när det gäller midjan… Den här är väl large?
Det är svårt att göra kläder.
Jag har inte grundkunskaperna, som var man ska vecka
för att ändra stil och så.
Jag föreslog sånt som jag vill göra
och så jobbar jag på det med min lillasyster och Harada.
Vi tre.
Vi delade alla idéer på sånt som vi gillade
och så fick min syster rita upp det.
Även om det är tartan så är det en viss färg som vi ville ha,
så hon ritade upp det och visade oss.
Min syster växte upp i samma miljö som mig
och vi gillar liknande saker,
så, hur kan jag säga det?
När hon säger: "Ah!" så vet jag precis vad hon vill.
Hon är nån som jag kan kommunicera med från hjärta till hjärta,
utan att säga ett ord.
Så till och med när vi skapade märket ROY tillsammans
så finns det sånt i kläder
som inte bara kan uttryckas i ord.
Till exempel menar alla olika saker när de säger ordet "söt".
Den bärs lite ledigt.
Det är som en morgonrock på ditt eget personliga sätt.
Som att den är ändrad.
Precis.
Hon ritar upp allting
och skapar en stil.
Hon har en känsla för vad jag gillar
och vad jag inte gillar.
Så det är väldigt hjälpsamt.
Hon är också…
…känslig och märker
förändringarna i mitt humör och mina känslor.
Så när min mamma inte förstår mig
så kan jag gå till henne och klaga och säga:
"Varför förstår inte mamma?"
Hon är på samma våglängd som mig
och förstår sig på mig.
Det är den hon är.
Och när det gäller kläderna…
-Vi har inte kostymen än. -Okej.
Jag bär runt på allt det här.
Men det är för att jag lärt mig av mitt misstag.
När jag gick på högstadiet, innan min debut,
så skulle de ta porträttbild på mig.
Jag var glad för det var första gången som jag blev sminkad av en sminkös.
Jag gick dit och var glad, men mitt ansikte blev oigenkännligt.
Jag antar att det är så det är.
Jag tänkte: "Vem är det här? Har mina ögon alltid sett ut så?"
Därför sminkar jag alltid ögonen själv.
-Jag förstår. -Ja, för ögon kan förändra ett ansikte.
För att skydda LiSA-imagen så sminkar jag alltid ögonen själv.
-Ditt favoritställe? -Ställe?
Ställe!
-Det kan vara i ditt hem… -Badrummet.
-Badrummet hemma? -Nej, vilket som helst.
-Vilket som helst? -Ja, för där kan jag vara i fred.
Jag förstår. Okej, badrummet.
Ursprunget för namnet LiSA.
Det är mitt riktiga namn.
Jag tänkte det.
-Risa Oribe. -Ja.
Min pappa bläddrade sig fram och gjorde så här, och så blev det Risa.
Vad var du i ditt förra liv?
-I mitt förra liv? -Ja.
En vildkatt.
Vilken är din favoriträtt att laga?
-Tonjiru. -Jag visste att du skulle säga det.
Det är hackat.
Förutom tonjiru så gör jag ofta misosoppa också.
Jag brukar aldrig laga mat annars,
men för att ha hälsan inför en konsert
så är det säkrare att veta exakt vilka ingredienser som används.
Därför började jag laga mat själv.
Och det ger mig tid att tänka.
Det ser bra ut.
Kan du vända?
Jag tror att det man tänker på på dödsbädden
inte är vad man själv har gjort
utan hur man betett sig med andra.
Vi kommer nog att minnas glada minnen.
Och de glada minnena
blir nog inte från nånting som man själv har gjort.
Vid Japan Record Award
och Kōhaku så fick jag lära mig att man tänker på mångas ansikten
när man känner sig lycklig.
När man upplever lycka
så minns man människorna som man samarbetat med
för att nå upp till den lyckan.
Mormor lever än,
men hon har skrivit ett testamente, för hon vet inte
när hon kommer att dö.
Och det testamentet är viktigt för mig,
men även om hon måste ha så mycket som hon vill säga
så var de sista orden hon skrev
åt hennes son och dotter,
min mamma och hennes bror, men hon skrev:
"Min önskan är att de båda ska leva tillsammans i frid och lycka."
Efter att ha sett det
och när jag jobbade på "Homura",
så insåg jag
att folks sista önskan är lycka till de som fortfarande lever.
De önskar inte lycka åt sig själva,
utan de går bort och önskar andras lycka.
Det har jag lärt mig.
Jag förstår.
På så sätt kan de efterlevande
vara starka och leva vidare.
Och jag tror att de som de lämnar efter sig
också tänker samma sak när de går bort.
HOMURA
SJUTTIOANDRA NHK RED & WHITE NYÅRSMUSIKFESTIVAL, 2021
Åh, jag förstår.
-Kan du inte gå upp i tonart mer? -Jo.
-På grund av sättet det slutar så kan vi… -Ja,
och kanske kan vi lägga till det
alldeles i slutet på låten.
Åh, okej. För refrängen.
"NEW ME" i sig själv är kopplad till livekonserten,
och konserten har titeln "Eva och födelsen".
Det känns som om nånting jag fötts med råkade vara kopplat till LiSA,
men jag fick också vara sann mot mig själv som Risa Oribe eftersom LiSA existerade.
Så båda är jämlikar.
Det är som om en rot inuti mig växte till ett träd.
Ett skott som började växa
och som är på väg mot en ny riktning. Det är idén.
Ska det börja härifrån?
-Det är lite späckat. -Jo, precis.
Jag gick direkt in i melodin härifrån.
-Just det. Vi bytte tonart här. -Ja.
Var var det?
Det här blir nog bra.
Det borde bli punk från det andra stycket.
Det hade varit toppen.
Helt plötsligt.
Det kör vi på.
Kan du försöka att öka takten här?
Det fixar du.
-Wow. -Det låter så coolt.
-Det här har allt du nämnde. -Absolut.
-Jag gillar förändringen här också. -Ja, det är toppen.
Det är nog bra som det är.
-Klart. -Det var allt.
Han gillar det.
-Visst är det bra? -Verkligen.
-Vad bra. -Hurra.
I refrängen la Shota till orden: "Oribe från staden Seki i prefekturen Gifu
och Horie från staden Kani i prefekturen Gifu."
Oribe från staden Seki i prefekturen Gifu
Horie från staden Kani i prefekturen Gifu
Oribe från staden Seki i prefekturen Gifu
Horie från staden Kani i prefekturen Gifu
Så.
Du har alltid sagt
att det finns en LiSA och Risa Oribe.
När jag går ut som LiSA så ser jag till att jag sminkar mig.
LiSA tillhör inte mig.
-Det har du alltid sagt. -Ja.
Så, för att inte
svika dem som älskar och tror på LiSA
så måste Risa Oribe jobba hårt.
Det konceptet roar mig alltid.
Risa Oribe är inte lika vild.
Det verkar så.
Risa föredrar bekväma kläder
med tights på under byxorna
för att det är kallt.
Men LiSA har fisknät och minikjolar.
För att säga det rent krasst, vad är LiSA?
För hon verkar inte vara
nån alternativ personlighet som du har.
Ja.
Det är du, men LiSA är LiSA, va?
Tja,
när det gäller mitt bidrag till LiSA
så är jag bara fröet.
Jag är…
…inget annat än källvatten.
Men allas önskan, hopp och drömmar
är det som gräver runt källan
och skapar en flod och ett hav.
Handlingen?
Du skriver massor av låttexter för handlingens skull.
Jag frågar mig själv hur jag känner mig och så skriver jag ner det.
Det fanns sånt som imponerade på mig.
De betyder i princip samma sak,
men en gång så skrev du:
-"Hur ska man leva?" -Ja.
Och du skrev också: "Bestäm det själv."
Ja.
"Jag har blivit sårad, men min själ försvinner inte."
Så, "NEW ME"
handlar inte om
att kämpa tillsammans och gå arm i arm för att gå över mållinjen ihop.
Det handlar om att bekräfta med varandra
för att leva vårt eget liv
i största möjliga utsträckning.
Men varje individ har sin egen strid
för att deras dag ska bli trevlig.
Eftersom det är mycket som pågår nu
så vill jag att folk som kommer på min konsert
ska titta på sin egen morgondag
och sitt eget liv efter att de lämnar lokalen
och fortsätta leva så.
Det är lite som en ed
som man svär i sitt hjärta.
En sån låt är det.
Jag är klar.
Cool kvinna. Jag är okej.
Det är så mystiskt och plötsligt.
Att bli överväldigad
av olika människors tankar om rättvisan kan orsaka förvirring.
Jag tänkte att det som gick genom mitt sinne var: "Jag vill vara cool!"
Det känns som om jag rensar i min hjärna.
Det är inte som att skriva dagbok.
Det är mer av en process att hitta svaret inom mig själv.
Men att skriva ner sånt här
hjälper mig att komma på låttexter.
Till exempel,
när det känns som om jag äntligen förstår det min lärare sa till mig
så skapar det orden: "Lärarnas ord är behändiga ibland."
Genom att skriva ner
vardagliga upptäcker på det sättet
så kan det bli till låttexter.
Jag hade skrivit frågan: "Varför är du ensam?"
och så skrev jag ett svar åt mig själv här.
Det finns så många pinsamma dagboksinlägg.
När jag försökte förmedla mina känslor för nån
så tänkte jag för mycket på atmosfären och på att blidka den andra personen,
så jag kunde inte ha en konversation där jag var ärlig med mina känslor.
Så när jag var ensam så skrev jag ofta ner
mina känslor genom att skriva brev
eller dagbok.
Det gör jag fortfarande.
Jag skriver ständigt ner mina känslor.
Det står: "Att vara ung är underbart men att vara vuxen är kul."
I slutändan slutar det alltid med nånting positivt.
Jag tror att det är processen som gör det möjligt för mig att skriva
"Idag är det ännu en bra dag."
Jag menar det inte på ett dåligt sätt, men jag vill ha musiken som ett jobb.
Jag vill göra rollen som LiSA som mitt jobb.
Så mina bandmedlemmar är såna som tänker på vad LiSAs fans vill ha
istället för att skapa den musik som de personligen tycker är cool.
Det är
de som mina bandmedlemmar är nu.
Alla jobbar hårt
för LiSAs skull. Det gäller mig själv också.
Jag får ofta utskällningar
för att jag ständigt ändrar låtlistan.
Det är nog inte omöjligt.
Vad tror ni?
Jag tror att de vet
att jag inte begär saker baserat på
mina personliga känslor eller min själviskhet.
Därför tar de min förfrågan i åtanke.
Vare sig det är mina idéer eller nån annans åsikter
så brainstormar alla om vad som är bäst för LiSA
för att komma på de bästa metoderna och tillvägagångsätten.
Det här teamet tänker på allt det tillsammans med mig,
och jag är så stolt över att kunna skapa LiSA med dem.
Redo, kör. Åtta.
-Det är sju. -Redo, kör.
Redo, kör.
Det är nionde gången.
-Wow. -Visst är det toppen?
Har du gjort det så många gånger?
Men att göra det på slutet av en konsert är nånting jag inte gjort
-sen den där konserten på Budokan. -Nämn inte det.
-Min första konsert på Budokan. -Sluta. Du klarar dig.
Det var i början av år 2014.
Så det var åtta år sen eftersom det är 2022 nu.
Var den konserten så dålig?
Det var den.
Alla gjorde så här.
Då hade jag bara en sångstil,
så om jag inte sjöng så
så var hela låten förstörd.
Jag ville bara hem.
Det gjorde oss ännu mer nervösa när vi såg hennes ansiktsuttryck.
-Vi hejade på dig. -De oroade sig för min skull.
Du började se dyster ut,
så vi hejade på dig.
Vi bad alla för hennes skull.
Du kan inte ljuga.
Du kan inte lura folk.
Ja, jag kan inte ljuga.
Jag tror att jag upplevt så mycket jag ångrat genom lögner.
Vid en lögn så är det du själv som lider mest.
Då kan jag inte stå på scenen med självförtroende.
Ja.
Det är lite som att folk inte kan stå öga mot öga mot sin mor med en hemlighet.
Ja, jag förstår.
Därför bestämde jag mig tidigt
att jag inte skulle ljuga.
Det kan låta konstigt,
men jag har en låt som heter "Eien"
och som finns på min debutskiva.
Låten handlar om min pappa.
Min pappa var intill mig och sa:
"Risa, jag älskar dig.
Jag är med dig för alltid." Men nästa dag var han borta.
Han kom aldrig hem igen.
-Åh, pappa. -Så då tänkte jag: "Vad är för alltid?"
-Så det var det som det betydde. -Det kände jag som liten.
-Så då ville du inte ljuga. -Ja.
Men vid min debut så förstod jag
att betydelsen av "för alltid" beskrev den kärlek
som han kände för mig då.
Så nu kan jag möta min pappa.
Han är så sorglös.
-Men du är verkligen förlåtande. -Ja, jag förlåter honom.
Nu jobbar vi på.
-Nu kör vi, allihopa. -Lycka till.
-Nu kör vi.
Efter att jag skilde mig
så nådde jag botten på ett känslomässigt sätt också,
så jag tror att jag bara hade det jobbigt.
Varje dag
finns det goda och dåliga saker som sker,
men jag förstår att det är bra att säga de här orden rakt ut:
"Idag är det ännu en bra dag."
När jag hörde det
så tyckte jag att det var så vackra ord.
Så jag gick hem
och sa: "Risa, om du säger rakt ut
att idag är det ännu en bra dag, då kommer bra saker att ske."
Jag tänkte att om man minns den där känslan
så kan orden bli sanna.
Så med mina barn delade jag med mig allt jag lärt mig, känt,
bra citat som jag hittat eller saker jag ville göra.
Det kan vara svårt nu,
men saker blir definitivt bättre.
När människor föds
så föds de med viljan att bli lyckliga.
Det kan vara tufft och vi lär oss,
men jag var säker på att vi skulle vara lyckliga.
Så med det i åtanke så sa jag:
"Risa, säg högt att idag är det ännu en bra dag!"
Jag betedde mig alltid uppspelt
och sjöng glada sånger.
Jag var en munter person.
När de skrattade och sa: "Vad är det med dig?"
Då kände jag mig väldigt lättad.
De orden blev hoppets ord,
så jag är precis som du.
Du blev rörd av de vackra orden
och delade det med de du älskar,
så nu delar jag med mig med de jag älskar.
Jag går min egen väg.
Så nu ska ni alla gå er egen väg!
Längre fram,
i framtiden, när säsongerna ändras,
så möts vi igen.
Det här är en låt för er alla som gör ert bästa för att leva livet. Ja!
Tack!
Fridens!
Idag är det ännu en bra dag!
Bye-chi!
Just nu
ser jag verkligen fram emot min framtid.
Jag kommer att förändras,
mogna och utvecklas.
Jag vill njuta av det och vänta mig mer av mig själv hela tiden.
Det känns som om jag fått uppleva många jobbiga stunder.
Men…
…jag kunde gå vidare…
…och jag är här idag.
Jag har det så kul nu.
För jag fortsatte söka
och oroade mig mycket och tog mig tid att hitta svaren,
så nu… kan jag njuta av livet.
Det är nog bättre att uppleva svårigheter.
Jag tror att jag kommer råka på många fler
problem och svårigheter i framtiden,
men allting blir en utmaning som man kan gråta över och bli arg på,
och man kan ta problemen öga mot öga för varje gång.
Sen så tror jag… att allt kommer bli bra.
Uppriktigt, ärligt och seriöst sagt.
Utan att fly. Om jag råkar på såna svårigheter
så kommer jag en dag
kunna säga att allting fixade sig
och att det var
ännu en bra dag.
Undertexter: Jonathan Zylberstein