Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Не...
Свиждания...
Имаш ли 1 евро за кафе?
- Хайде, прочети го. - Стига, мамо...
- Хайде. - Срам ме е.
Да, трябва да се срамуваш.
Ако не беше този господин, знаеш ли къде щеше да бъдеш?
Хайде, чети и се срамувай.
- Хайде. - Давай.
"Минаха много дни, откакто ти ме спаси.
Мисля за теб всеки ден, оттогава изживян от мен.
Всяка изядена хапка, всяка изпита глътка,
всеки сън, който сънувам, само на теб посвещавам.
Благодаря за смелостта, която прояви,
и всеки ден, всяка минута, моля да се събудиш ти."
Продължавай.
"Вече от живота не пропускам нищо,
защото важно е да даваш, но важно е и да получаваш.
Щом имам всичко, знам, че трябва повече да дам.
Събуди се. Знам, че ще успееш и ти също ще оздравееш."
Много е хубаво, браво.
Браво, ти ли го написа?
Запишете го и ще му го пускаме да го слуша.
- Сега не... - Дали ще помогне?
Казват, че може да стимулира.
- Запишете го. - Да, разбира се, благодаря.
И на мен ми хареса, но не си длъжен да го правиш.
ВЪПРЕКИ ВСИЧКО
- Е, не е казано. - Добре, дано не се случи.
- Разбира се. - Благодаря, довиждане.
Ще ме изчакате ли? Боже мой...
- Здравей, добър ден. - Какво става?
Ядрено-магнитен резонанс. Колко е могъща диагностиката.
Какво правиш? За какво служи това?
Напълно излишно е.
Тази ме направи суетна.
Мен, която преведох целия Пруст за своя сметка,
- без никой да иска това от мен. - И защо?
Защото няма нужда да ми слага сух шампоан.
Не, защо си превеждала, без никой да иска това от теб?
Човек прави някои неща на младини...
- Било й е мечта от малка. - Ето така.
Аз съм в състоянието, в което съм, но още се чувствам отлично
и изобщо не ми харесва, че се възползват от мен.
Лесно е да се упражняваш на жена, която не може да каже как да я миеш,
кой е цветът и как ще се промени животът ти с една подстрижка.
Твърде лесно е.
Казваш всичко това на фризьора си?
Никога не съм ходила на фризьор. Подстригвам се сама.
- Виж кой е дошъл да те види. - Само сестра ми липсваше.
- Добър ден, какво правите? - Днес е ден за разкрасяване.
Колко хубаво. Винаги е много приятно.
- Как си? - В обичайното добро настроение.
Много те глезят тук, а?
Това е злоупотреба, не глезене.
И вие ли сте прекарали младостта си в преводи?
- Върви си, ако обичаш. - Интересно е дали е семейна черта.
- Върви си! - Тръгвам си.
Подбирате цвета? Хубаво.
Навит ли си за екскурзията, или не?
- Колко пъти да ти кажа? - Един е достатъчен.
- Значи вече съм ти казал. - Един официален път.
Няма да дойда. Официално.
- Може ли да знам защо? - Не.
Напротив. За едно официално "не" е нужна официална причина.
Връщането същия ден. Не го понасям.
Когато е седмица, уикенд, може и да дойда.
- Това е оправдание. - Не, това е причина.
- Намери някоя по-основателна. - Няма по-основателна от тази.
- Не! - Хайде!
Защо трябва да минаваме оттук? Тази игра не ми харесва.
Защо се забавляваш с тези неща? Аз не мога...
Никога няма да свикна.
- Да не забравяме ръцете. - Не забравяме ръцете.
- Равновесието е всичко. - Равновесието е всичко.
- Всичко е равновесие. - Всичко е равновесие.
Едно и също е.
Внимавайте с отскока. Подгответе се.
Хайде, деца. Давайте, ще успеем.
Подредете се един зад друг. Концентрирайте се.
Готови ли сте?
Не гледаме кръга.
Кръгът не е нашата цел. Да го забравим.
Знаем, че е там, но не го гледаме. Хайде.
Не трябва да скачаме на височина, а на дължина.
Хайде, давай! Тичай, отскочи!
Браво.
Поемете си дъх, ще се върнем и ще направим по още един опит.
- Струва ми се добре. - Да, не го насилвай.
Да се опитаме да наберем скорост.
Видяхте ли, че минах оттук?
Не сте.
Видя ли ме да минавам?
Ела.
- Не е възможно. - Напротив.
Ако стаята им трябва, е възможно.
Защо моята? Защо не тази на момченцето или твоята?
- Не се ли радваш на промените? - Не, не се радвам.
Ще бъдем заедно, ще се забавляваме.
Откакто бях в реанимацията, не съм бил в стая с някого.
- Не ти ли е любопитно? - Кое да ми е любопитно?
Защо са освободили стая.
Не, искам да знам защо са освободили моята стая.
Какви са тези викове?
Нищо, сложиха го при мен и го прие като изселване.
Защо е тази сцена?
Не е сцена, това е моята стая.
Не е твоята стая.
- А чия е? - На този, който е зле.
- Аз съм зле. - Всички сме зле.
Това е моята стая, има си история, привързан съм към нея.
Не може да се привързваш. Все някога всички освобождават стаите.
Добре тогава, любопитно ми е... Да видим.
Трябва да бъдем любопитни.
Да изчакаме тук.
- Какво има? - Отивам да спя.
- Радвам се, лека нощ. - Лека нощ.
Ето така...
Лека нощ.
Търсиш ли някого?
- Не. - Тогава какво гледаш?
Допреди малко аз бях тук, а сега...
Сега аз съм тук.
- Да, исках да знам... - Това твоята стая ли е?
- Какво, извинявай? - Твоя ли е тази стая?
- Не. - Тогава не се бъркай.
- Но аз не се бъркам. - Надничаш, какво искаш?
Какво искаш, извинявай? Но какво...
- Виж я ти. - Всичко е същото.
Не мога да повярвам, има и воайори.
- Сега дойде, а държи тон. - И наднича, за да те види.
- Малко уважение... - Не ви ли е срам?
Навън не се срамуват, какво остава тук.
Ако човек е спокоен тук, е добре. Казвам го като съвет.
- Ако се успокоите, ще сте по-добре. - Не се ли отвращавате?
- От какво да се отвращавам? - Не, не се отвращавате.
- От какво, от кого? - А не ви ли е мъчно? Поне малко?
Такива хора не заслужават тази стая.
Тя има история, тук са се случвали и хубави неща.
Не я заслужавате.
Ще си тръгна скоро, спокойно.
Ще може да си вземеш любимата стаичка.
Виж го този...
Сякаш си в балон.
Никога не можеш да свикнеш с подобно нещо.
Дори не е болка, това е нещо необяснимо.
Не издържам повече, разбираш ли?
Не мога да си представя да живея без някого до себе си.
Ще намеря друго.
Ако не го намеря, съм решила -
ще отида и ще го взема от кучкарника.
Кучетата не се купуват. Намираш ги или ги вземаш от кучкарника.
Знам, че и ти си съгласен.
Затова с теб се обичаме.
Защото ние вземаме кучетата от кучкарника.
Прибра се късно тази нощ.
Може да ме предупреждаваш, когато си лягаш и ме чакаш буден.
- Постави граници, ако обичаш. - Съжителството си има цена.
Хубава е, нали?
Тази сутрин се опитах да се представя, но не беше лесно.
Много е затворена, стори ми се малко объркана.
- Не е нито първата, нито последната. - Успя ли да говориш с нея?
Аз ли? Не.
Липсва ми гостоприемство. Стига ми, че ме изгониха.
Според мен е говорила с някого, защото ми каза:
"И ти ли си воайор, или вършиш други перверзии?".
Ще приспим кучето. Бих го избегнал, правя го за жена си.
- Иска да вземе друго. - Разбирам я.
Почакай... Хайде.
Ти си глупак! Заболя ме, глупако!
- Извинявай. - Какво "извинявай"?
- Духаше силно, нямаше да се справиш. - Да се справя с кое?
- Ще ми кажеш ли какво искаш? - Ти какво искаш?
- Какво искаш? - Аз ли?
Ти ме хвана, причини ми болка.
Извиних ти се. Следващия път ще те пусна да отлетиш.
Къде да отлетя?
Откъде да знам?
Когато някой скоро ще умре, идва бурята и отнася такива като нас.
- Като нас? Може би като теб. - И като теб. Тук си като мен.
Днес един мъж, облечен в жълто, е искал да говори с теб.
Той обича да дава информация как стават нещата тук.
Говори с него, той ще ти обясни.
Всички сте глупаци.
А аз не съм като теб.
Къде ме водят?
В операционната.
Няма полза да чакаш долу.
Става дума само за чакане.
Добър вечер. Вече не се спи.
Не се спи... Не се спи.
- Всичките ли ги познаваш? - Кои всички?
- Всички тези хора. - Винаги се поздравяваме,
но винаги има нови хора.
- Като мен ли? - Точно така.
Съжалявам за стаята, но не съм я резервирала.
Не, ти не си виновна. Извинявай и за...
Исках да кажа, че не съм я избирала по каталог.
Бях много добре в интензивното.
Мислиш ли? Тук има голям скок в качеството.
Толкова голям, че ако операцията мине зле,
- тази вечер ще си върнеш стаята. - Може би.
Но сега си тук, наслаждавай се. Това е супер стая.
Не я гледай така, тя е пълна със...
Вятърът днес беше приятен.
Днешният вятър беше приятен.
Сякаш ме молеше да си отида с него.
- Кой? - Онзи в линейката.
Не искаше да си отиде сам.
Никой не иска да си отиде сам.
И днес се наслаждавай на стаята.
- Благодаря за тази вечер. - Няма защо.
Не знам дали си забелязала,
но е счупен единият ъгъл на прозореца там.
Едно квадратче там долу, отдясно.
Постоянно духа по малко от там.
Ако ще вали, се разбира още от предишната вечер.
Разбираш преди всички, когато времето се променя.
Поне ще знам как да се обличам.
- Лека нощ. - Лека нощ.
Щях да си отида.
- Аз щях да си отида. - Как така да си отидеш?
Щях да отлетя.
Стреснах се, уплаших се.
- Но къде? - При ветеринаря. С кучето.
- С кучето ли? - Задуха ужасен вятър.
- Не успя ли да се задържиш? - Разбира се, че се задържах.
Но не мислех, че ще е толкова силен.
Не успявах да се задържа, не исках да се задържа.
Никой не иска да си отиде сам.
Не, нищо...
Да заспиваме, хайде. Много беше ветровито днес.
Лека нощ.
Казах "лека нощ".
Да.
Искам крила като на планер,
за да летя все по-надалече.
И една колиба край реката,
за да си почиствам на спокойствие перата.
Едно голямо легло -
от онези, които вече не се ползват.
Един повреден грамофон,
който обаче свири, когато съм потиснат.
Не искам луната, а само да си стоя,
да си стоя настрана и да мечтая, вместо да мисля още за теб.
Не искам луната, искам само един миг...
- Здравей, как си? - Здравей, добре съм.
- Кой е този? - Доброволец от една асоциация.
Каква асоциация? Сам е, не е от асоциация.
Идва да прилага музикална терапия, която понякога помага.
Да, разбира се. Виж какви резултати.
Има ли начин да го накарам да спре?
- Ако умреш, той ще си тръгне. - Шегува се.
Ако искаш, ще те запозная с него. Може да говори с такива като нас.
Знам, че е абсурдно, но той ни вижда и ни чува.
- И как го прави? - Как ли? Това е нещо...
Всъщност това е присъда. За него, за нас, най-вече за мен.
Той е специален човек.
Много е чувствителен.
Организират екскурзия...
Не е толкова затворен, но винаги е малко тъжен.
- Винаги е малко тъжен. - Разбрах.
- Чао, благодаря. - Чао.
- Кога ще се върнеш? - Не знам, имам още работа.
Не мога да повярвам, че нямаш свои парчета.
- Всеки има свои парчета. - Довиждане.
Не съм казал, че нямам.
Защо не ги пуснеш и на нас?
- До скоро. - Чао.
Един съвет. Може да добавиш ритъм секция - барабан например.
- После ще видим. - Рано или късно ще изсвири нещо.
Съжалявам, че не харесваш аранжиментите.
- Остави го на мира. - Това не са неговите аранжименти,
- а тези на клавиатурата. - Видя ли новата, която дойде?
Пеех и не успях да се представя.
- Как е? - Оперираха я веднага.
А аз казвам "сбогом" на стаята.
- Ще се видим. - Какво каза?
- Благодаря за всичко, чао. - Чао, благодаря.
А ти откъде знаеш, че са я оперирали току-що?
Не съм ли ви казал? Мислех, че съм ви казал...
Добре, всичко е наред. Още е там.
Да отскочиш, не е достатъчно.
Скокът е освобождаването на стрелата.
Първо се опъва тетивата.
Трябва да мислите първо за това.
Когато отскочиш, искаш да преодолееш препятствието.
Това е причината, поради която отиваш по-напред.
Винаги е това, само това. Ясно ли е?
Тази концепция е хубава.
- Днес научих много. - Благодаря, тренер.
Хайде, деца.
Да скачаме! Хайде, скачайте!
Бързо, внимателно.
Ето, винаги е така. Нищо не може да се направи.
Не мога да гледам как 100 години работа
отиват на боклука.
Тази сергия има история. Дядо ми я е отворил през 1924 г.
- През 1924 г.? Невероятно. - Не мога да се примиря.
Може би сега. Да се примирим.
"Още малко", казваш. Знаеш ли от колко време съм така?
А аз? Не падай духом!
Ти също.
- Кой беше? - Още един без близки.
Толкова е хубаво.
Що се отнася до мен, искам същата атмосфера.
Измислете нещо - повикайте духове,
направете саботаж...
Но искам да прекарам една нощ сама като онзи там.
Блазе му.
- Тук ли бяхте цял ден? - Да, скрихме се на завет.
След вчера съм по-внимателен.
Има ли новини?
- Добре, отивам в стаята. - Идвам веднага.
- Защо? - Сега идвам, дай ми 5 минути.
Аз отивам в стаята, ти прави каквото ще правиш.
Добре, 2 мин. Сега се качвам.
- Ти няма ли да дойдеш? - Къде?
- На екскурзията. - Не.
- Хайде, ще бъде щуро. - Браво, бъдете щури.
- Стуриале? - Ето ме, тук съм.
Сигурна ли си, че си ти, а не е братовчедка ти, като онзи път?
Не, аз съм.
Имате брошури, нали?
Идеално.
Виж кой е тук.
Браво.
Роберто, вземи това. Моля те, дай го на нея.
- Моля те, време е, хайде. - Госпожи и господа,
точни сме като швейцарски часовник.
- Да ръкопляскаме. - Браво.
- Здравей. - Здравей.
- Знаеш ли къде отиваме? - Не.
Далече, надявам се.
Правят, да... Не, сам съм.
Това е прекрасно.
Хайде!
Дори не се преструват, че умират.
Кои са тези?
Не знам.
Екскурзията е организирана от бивши служители на болницата.
Не очаквах подобно нещо.
Когато дойдох аз, беше немислимо.
И какво правехте?
Чакахме без много бръмбари в главата.
По-добре ли беше?
Тук никога не е добре. Просто е, и толкова.
Хайде, давай...
Да, мамо? Не, няма обхват.
Откакто съм тук, спя много добре. Особено в моята стая.
- Стаята не е твоя. - Нито пък твоя.
- Как спиш в хостела? - Много зле.
Ако понякога искаш да спиш тук, няма проблем.
Благодаря, много любезно от твоя страна.
- Аз съм любезен човек. - Да.
Е, лека нощ.
Това е прекрасна новина.
Много е хубаво, че се е събудила.
Може би ще ти върнат стаята и ще бъде само за теб.
Безполезно е. Рано или късно всички освобождават стаите.
Защо всички сте толкова тъжни?
Защото, когато се съвземеш, сякаш нищо не се е случило.
Нищо няма да помниш.
Ще спреш ли?
Ще ме почакаш ли?
- Кажи ми какво ти е. - Нищо ми няма.
Защо не отидеш да празнуваш с другите?
- Ще ми кажеш ли защо си нервен? - Никога не съм бил нервен.
Сега си.
Да, сега малко съм. Определено съм.
- И как е? - Кое?
За пръв път си нервен, как е?
Как да е? Така, не знам... За пръв път ми е, какво искаш?
Не си нервен, просто си много тъжен.
Какво знаеш ти? Какво разбираш ти?
Знам, че тази нощ всички бяха щастливи освен вас.
Бяхте тъжни и още сте.
Сякаш сте на погребение, сякаш не е станало нещо прекрасно.
Не е вярно, че съм тъжен.
Трябва само да се радваме, когато се случи такова нещо.
Да завиждаме и да се радваме. Защото може следващият да си ти.
- Какво общо имам с това? - Не може да останеш тук завинаги.
- Всъщност хората умират. - Или се връщат вкъщи, като нея.
Защо да не бъдем щастливи, когато някой се справи?
- Защото е същото като да умреш. - Не е вярно.
Щом човек забравя, е едно и също.
Това ли е смисълът?
Нищо няма да помни, но не мисля, че е голяма трагедия.
А и какво трябва да си спомни?
Теб.
Не искам да забравя за теб, не мога.
Искам да бъда тук с теб, не искам да умра.
Не искам да се събудя, искам да остана тук.
- Не, извинявай... - Не.
Твоята ли е?
Няма нищо общо с тази.
Когато мога, ще дойда тук и ще я изследвам.
Трябва да разбера какво съм направил, как се е случило.
Засега възстанових всички щети от моята страна. Тази.
Справям се, разбираш ли?
Като да се справиш със скръбта.
А при теб?
Положението не ми се струва трагично.
Само един лек удар.
Неочакван, но слаб.
Но пак си като мен. Луда работа.
Разплаках я.
Обърках всичко, което можеше да се обърка.
Защото аз говоря, разбираш ли? Какво говоря?
Не разбирам тези неща и никога не съм ги разбирал.
Не разбирам какво става, нищо не разбирам.
Боже мой, каква каша.
Добре че не чуваш какво казвам.
Представи си колко щеше да ми се подиграваш.
Сега трябва да оправя нещата, трябва да й обясня.
Но какво ще й обясня? Какво ще обясня?
Виж кого ти водя. Серена, помниш ли я?
Прекарахме си много добре, нали?
Какъв хаос, боже мой. Стига.
Искаш ли да отидеш там и да поговорите?
Не искаш ли да говориш? Не говори.
Спри да говориш.
Исках да ти кажа, че е хубаво, че прекарахме малко време заедно.
Но исках да ти го кажа сам - без саундтрак, без балони.
Ако някой ден ти хрумне нещо, ако си спомниш нещо,
ела да ме видиш, може още да съм така.
Може да счупя всички рекорди.
Дори твоя.
Защо никой не казва как и защо се е озовал тук?
Искаш ли кафе?
Понякога някои казват.
Не питам, исках само да разбера защо.
Да...
Върху мен падна 10-годишно дете
от втория етаж на една сграда.
Да, всеки може да си измисли какво ли не.
Не си измислям. Тук съм по тази причина.
- Не мога да повярвам. - Никой не вярва.
Всички мислят, че нарочно съм бил там, за да го спася.
Нормално, никой не би помислил, че си минавал случайно.
Знам.
Аз катастрофирах с колата.
Това е класика.
Ти си много по-оригинален, признавам.
Виждах идеално пред себе си, никой не ме е разсеял,
пред мен не изскочи куче, котка, елен, нищо.
- Или пък гълъб... - Не, нищо.
Кой знае колко пъти е било така и не се е случило нищо.
Но този път...
Лесните неща са най-опасни, защото си мислиш, че ги умееш.
Отивам да поспя. Ще се видим ли утре?
Да.
Мисля, че се влюбих.
Аз също, струва ми се.
И как е възможно?
Не знам.
Какво ще правя сега?
Какво ще правя?
- Отвеждат го. - Местят го, но знае ли се къде?
Не разбрах. На специално място за такива като мен.
- В какъв смисъл като теб? - Безнадеждни случаи.
- Всички сме безнадеждни случаи. - Да, така е.
- Не, аз съм по-зле. - Не е вярно.
Не, може би е вярно.
Ето го.
- Чао, хора. - Чао.
Чао, за мен беше удоволствие.
Това не е "довиждане", а "сбогом".
- Трябва да тръгваме. - Къде?
- На едно място, важно е. - Днес искам спокойствие.
Наистина, за мен е важно.
Добре, да тръгваме, хайде.
- Какво има? - Изчакай малко тук.
Мисля, че подцених това.
Не, отдавна не съм идвал и съм малко нервен.
Ще ми кажеш ли какво е?
Исках да ти представя баща си, нищо ангажиращо.
Просто много държех да те запозная с него.
Не знам защо, не знам.
Вече нищо не помни.
Разболя се преди почти 10 години.
Откакто съм в болницата, не съм идвал тук.
Мислех си: "Единият забравя, забравя и другият".
Така е добре.
Няма полза от това.
Наред ли е всичко?
Защо лежа в болнично легло?
Защо ме доведе тук?
Знам, не трябваше да го правя.
Извинявай.
Дойдоха в стаята и бяха доволни.
Говореха за напредък.
Аз съм по-добре.
Много съжалявам.
- Как да те оставя тук? - Бях тук и без теб.
- Но не си бил толкова добре. - Да, така е.
Но после дойде ти.
- Извинявай. - Не, не се извинявай.
Извинявай, имаш ли 2 минути?
- Извинявай, но работя. - Спомняш си, нали?
Виждаш много хора и може би вече всички са ти еднакви.
- Нормално е. - Помня всички.
Виж...
Започва да духа. Не мисля, че имам много време.
Не знам какво искаш, но не мога да ти помогна.
Не, това не ме интересува.
Дойдох да те помоля нещо. Не знам дали е позволено,
но ако можеш, те моля да го направиш.
Тъй като помниш всички, може би помниш и нея.
Надявам се, защото не остана дълго. Веднага се съвзе, но...
Не знам къде е, не знам как е.
Бих искал някой да й каже, че сме се запознали. Само това.
Веднага се скарахме, но после не знам...
Случи се нещо невероятно.
Не знам какво е, но е хубаво.
Беше най-хубавото нещо, което ми се случи, откакто съм тук.
Сега си отивам. Така се получи.
Тя трябва да знае, че се е случило нещо между нас.
- Трябва да разбере, само това. - Не става така.
Тоест?
Не става така. Извинявай, но не мога да направя нищо.
Никой не може да направи нищо.
Да тръгваме, хайде.
Тук ли си? Отвън ли си? Ние сме вътре.
- Исках да се сбогувам с теб. - Не прави глупости.
Не се тревожи, добре сме се прикрили.
Не мога да те пусна, без да се сбогувам с теб.
Ето те тук.
- Здраво ли те държат? - Много здраво.
Оставям те в добри ръце.
Искаш да отидеш на тази екскурзия без мен?
Не и ако е еднодневна.
Ако мястото е хубаво, ми прати картичка.
Ще ми липсваш, приятелю.
Не е казано...
- Лек път. - Да се пазиш.
Ще се върна след малко.
- Здравейте. - Здравейте, приятно ми е.
Удоволствието е мое.
Благодаря, че приехте.
Дори не знам защо съм тук.
- Нито пък аз. - Искате ли да поръчате?
За мен чаша вино.
- Червено, произведено тук? - Да.
- И за мен една бира, благодаря. - Аз поръчах вино.
Да, виното е за нея, а за мен бира. Благодаря.
- Една бира и чаша вино. Веднага. - Благодаря.
Откъде да започна?
Винаги е добре от края.
В памет на Алберто Мастандреа 1950-2014 г.
Превод СТАНИСЛАВА КЛИСАРСКА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО